1 JOHDANTO

Lappeenrannan historia varuskuntakaupunkina alkoi
Ruotsi‑Suomen suurvalta-aseman sorruttua vuosina 1700–1721
käydyssä suuressa pohjan sodassa.  Tällöin tilanne muuttui
myös Suomen itärajalla. Vehkalahden–Lappeenrannan seudusta tuli
valtakunnan puolustuksen kannalta tärkeä alue. Myös alueen
kaupallinen merkitys kasvoi. Rajan muutoksen vuoksi jouduttiin myös
perustamaan uusi lääni. Muuttuneessa tilanteessa rakennettiin
itärajalle uudet linnoitetut varuskuntakaupungit Hamina ja Lappeenranta.
Sittemmin Lappeenranta on toiminut nykypäiviin saakka varuskuntakaupunkina
– ensin Ruotsi‑Suomen, sitten Venäjän, sen jälkeen
autonomisen Suomen ja lopulta itsenäisen Suomen varuskuntakaupunkina.

Gunnar Artéus on määritellyt
pohjoismaisen varuskuntakaupunkitutkimusprojektin yhteydessä
varuskuntakaupungilla ymmärrettävän kaupunkia tai muuta
suurempaa paikkaa, jonka talous, fyysinen ja poliittinen ympäristö
sekä sosiaalinen ja kulttuurinen elämä on rakenteellisesti
sotilaallisen läsnäolon leimaama. Artéus huomauttaa varuskunnilla
olevan suuremman merkityksen kaupungistumisprosesseissa ja kansainvälisessä
kaupunkirakennustaiteen kehityksessä kuin on aikaisemmin ajateltu.
Ruotsalaisen varuskuntakaupungin kehityksen hän jakaa kolmeen eri kauteen.
Keskiajalle ja 1500-luvulle oli tyypillistä linnakaupunki (borgstad),
suurvaltakaudella tuli uudeksi varuskuntakaupunkityypiksi linnoituskaupunki
(fästningstad) ja 1800-luvulla kasarmikaupunki (kasernstad).
Useista mahdollisista näkökulmista (esimerkiksi taloudellinen,
poliittinen tai kulttuurinen näkökulma) varuskuntakaupunkien
tutkimisessa Artéus tuo esiin myös varuskuntakaupungin
fyysisen ympäristön (fysiska miljö) valitsemisen tutkimuskohteeksi.
Tämä on Artéuksen mukaan äärimmäisen harvoin
ollut tutkimusaiheena. Kiintoisana kysymyksenä Artéus
pitää sotilaallisen läsnäolon näkyvyyttä
varuskuntakaupungissa. Siten varuskuntakaupunkien fyysisen
ympäristön tutkimusta voidaan lähestyä esimerkiksi
sotilasrakennusten, linnoituslaitteiden ja sotilaiden kaupunkikuvassa
näkyvyyden perusteella. Tutkimusaiheita olisivat siten ainakin
rakennukset, linnoituslaitteet ja asepuvut.

Tässä tutkimuksessa pyritään
varuskuntakaupungin, Lappeenrannan, fyysisen ympäristön
arkkitehtuurihistorian selvittämiseen. Tutkimusaihe on kuitenkin,
jonkin verran Artéuksen näkökulmasta poiketen,
rajattu kaupunkirakenteen historian tutkimiseen. Aihetta on lähestytty
Henrik Liliuksen kaupunkitaiteellisissa tutkimuksissa
esiintyvästä tutkimusnäkökulmasta.
Työssä siis analysoidaan kaupunkitilaa muodostavia tekijöitä
asemakaavan eri osien kautta: katujen, kortteleiden ja aukioiden
välityksellä. Myös kaupungin julkiset rakennukset
käydään läpi. Niiden osalta on pyritty tuomaan esiin,
millaisia rakennuksia Lappeenrannassa oli ja miten eri vaikuttajaryhmien
rakennukset asemakaavaan nähden sijaitsivat. Tarkemmin
käsitellään vain sotilasrakennuksia. Tutkielmassa
analysoidaan Lappeenrannan bastionisysteemiin perustuvien
linnoitusjärjestelmän laitteita kaupunkirakenteen
osana. Ruotsalaisen kauden varsin vähäisiä vallituksia ei ole
käsitelty kovin laajasti. Venäläisen kauden laaja
linnoitusjärjestelmä kuvataan yksityiskohtaisesti, sillä
linnoitustyöt ja vallitukset vaikuttivat voimakkaasti
kaupunkirakenteeseen. Tutkimuksen ulkopuolelle on rajattu oman
selvityksensä ansaitseva sotilaiden asepukujen tutkimus.
Joukko-osastoja ja elämää varuskunnassa
käsitellään kuitenkin etenkin suomalaisten joukko-osastojen
osalta.

Edellä mainittuja tekijöitä on
analysoitu Henrik Liliuksen kirjoituksissaan ja luennoillaan
esittelemän vaikutustekijä-käsitteen avulla. Perustana
on ollut Liliuksen teesi siitä, että arkkitehtuurillinen
muoto on selitettävissä arvojen ja tarpeiden perusteella.
Arvoa ja tarvetta taas Lilius nimittää yhteiseltä
nimeltään vaikutustekijäksi. Siten Lappeenrannan
kaupunkirakennetta analysoidaan vaikutustekijöistä
käsin. Niistä on pyritty ottamaan huomioon niin esteettiset,
historialliset kuin yhteiskunnallisetkin vaikuttajat.

Vaikutustekijöistä voidaan Liliuksen
mukaan erottaa useammalle taholle sijoittuneita arvoja ja tarpeita. Valtakunnan
tasolla, maakunnan tasolla, paikallisella tasolla ja yksityisellä tasolla
oli kullakin omat yhteiskunnalliset ja esteettiset arvonsa ja tarpeensa
eli vaikutustekijänsä, joiden seurauksena tässä
työssä tutkittavana oleva arkkitehtuurihistoriallinen
muoto on syntynyt. Toisaalta on otettava huomioon, että vaikutustekijöitä
ei voi mekaanisesti sijoittaa eri vaikutustasoille, vaan eri tekijät
saattavat kuulua useammalle tasolle. On huomattava, että vaikutussuhde on
eri asia kuin vaikutustekijä. Vaikutussuhde on aina alisteinen vaikutustekijöille.
On myös pantava merkille aikatekijä: jokin vaikutustekijä on
saattanut vaikuttaa vain lyhyen aikaa ja on sen jälkeen hävinnyt.
Toisaalta se saattaa senkin jälkeen vaikuttaa passiivisesti,
esimerkiksi jonkin rakennuksen muotokielessä olevana
jäänteenä. Tällaisena vaikutustekijänä
voidaan pitää esimerkiksi aiemman asemakaavan kaupunkirakenteeseen
määräämää katuverkkoa ja rakennusten sijaintia.
Kun aiemman asemakaavan syntymiseen ovat vaikuttaneet aivan omat
vaikutustekijänsä, niin on kaupunkirakenteesta sen muodostumisen
jälkeen tullut oma vaikutustekijänsä, joka muiden
tekijöiden ohella vaikuttaa uuteen asemakaavaan.

Lappeenrantaa koskevaa paikallishistoriallista
tutkimusta on julkaistu runsaasti. K.J. Jalkasen Lappeenrannan historia
ilmestyi jo vuonna 1913 ja Pekka Toivasen perinpohjainen ja runsaasti
myös arkkitehtuurihistoriallista tietoa sisältävä Lappeenrannan
kaupungin historia vuonna 1979. Sekä Jalkasen että Toivasen teoksissa on
käsitelty vuosien 1722–1741 välistä ajanjaksoa.
Vuodesta 1741 Vanhan Suomen kauden loppuun on Lappeenrannan historian taas
kirjoittanut Raimo Ranta ja autonomian kaudesta Liisa Castrén. Teoksissa
on paikoitellen käsitelty myös sotilasrakennuksia, varuskuntaa ja sen
joukko-osastoja.

Lappeenrannan linnoituksesta ovat taidehistoriallisesta
näkökulmasta kirjoittaneet Aarne Heimala ja Rainer Knapas. Heimalan
tutkimus käsittelee kaupungin vanhinta asemakaavaa 1600-luvun puolivälistä.
1700-luvulla ruotsalaisen kauden asemakaavan ja rakennetun
ympäristön arkkitehtuurihistoriallinen kehitys on kuitenkin
pääosiltaan tutkimatta. Lappeenrannan 1700-luvun alun
asemakaavaa ei ole yleensä myöskään otettu huomioon Suomen
kaupunkitaiteen tutkimuksessa. Siihen tosin lienee osittain
syynä se, ettei Lappeenranta ollut saanut kaupunkioikeuksia, vaan
oli juridisesti Haminan alainen markkinapaikka. Venäjän kautta
Lappeenrannassa on käsitellyt Rainer Knapas Vanhan Suomen
sotilasrakentamista koskevassa lisensiaattityössään ja
myös muissa yhteyksissä.

Autonomian kauden varuskunta-alueen
rakentamisvaiheesta taas on aiemmin ilmestynyt Sotilasaikakauslehdessä
everstiluutnantti Jukka Suviniemen suppea artikkeli. 1800-luvun varuskunta-aluetta
ja lisäksi 1800-luvun Lappeenrannan kaupunkirakennetta on käsitelty
myös Pekka Toivasen ja Matti Räsäsen artikkeleissa Lappeenrannan
kaupungin historiaa vuosina 1917–1966 kuvaavissa niteissä.
Teoksissa on myös käsitelty varuskunnan elämää ja
joukko-osastoja itsenäisyyden kaudella.

Tutkimuksen merkittävin
arkistolähde linnoituskaudelta ovat Ruotsin sota-arkistossa
säilytettävät, Lappeenrantaa koskevat suunnitelma- ja
selostuspiirustukset sekä vastaavanlaiset Neuvostoliiton
(Venäjän) keskussota-arkistossa säilytettävät piirustukset
sekä Pietarissa laivaston keskusarkistossa sijaitsevat kartastot ja
piirustuskokoelmat. Automian kauden sotilasrakentamisen tärkeä
lähde on Valtionarkistossä säilytettävä Rakennushallituksen
piirustusarkisto. Jossain määrin on käytetty myös muita
alkuperäislähteitä.

Painetusta lähdemateriaalista
tärkeimpiä ennen autonomian kautta ovat jo edellä mainitut
Toivasen ja Rannan Lappeenrannan paikallishistoriat. Näistä on
käyty uudelleen läpi lähinnä piirustusmateriaali. Sen
sijaan esimerkiksi raastuvan- ja kämnerinoikeuden pöytäkirjojen
sekä hallinnon tiliasiakirjojen osalta on käytetty paikallishistorioiden
tietoja. 1800-luvulta on ollut käytettävissä Liisa
Castrénin edellä mainittuja historiateoksia vanhempi kaupungin
historia. Siinä on kuitenkin käsitelty melko vähän
kaupunkirakennetta tai sotilasarkkitehtuuria. Yleisemmän tason
lähteinä Suomen kaupunkitaiteen rakenteen ja periodisoinnin
osalta ovat olleet Henrik Liliuksen tutkimukset. Historiallisen
taustan tai muuten tutkimuksen kannalta tärkeinä tutkimuksina
voidaan mainita muun muassa Juveliuksen, Gunnar Artéuksen ja
Horst de la Croix'n teokset.

Käsitteiden osalta on tutkimuksessa
asemakaavoitukseen ja kaupunkikuvaan liittyvissä termeissä,
esimerkiksi nimityksissä ruutuasemakaava tai korkea ja kapea
katutila, pyritty käyttämään kirjallisuudessa
vakiintuneita muotoja. Suomen kaupunkirakentamisen periodijaottelun
nimityksissä on samaten käytetty vakiintuneita termejä.
Asemakaavakartta-nimityksessä on pyritty noudattamaan
varovaisuutta toisiin tarkoituksiin tehtyjen karttojen yhteydessä.
Ruotsalaisella kaudella 1720-luvun alkuun ajoittuvasta
"Dessein"-termillä otsikoidusta kartasta on muusta
karttamateriaalista poiketen käytetty myös nimitystä
asemakaavasuunnitelma. Ruotsin sota-arkistossa säilytettävistä
Lappeenrantaa koskevista, vuosittain tehtyjä linnoitustöitä
havainnollistavista karttapiirustuksista ei ole käytetty asemakaavakartan
nimeä. On kuitenkin huomattava, että kaupunkia ja sen
sisältämiä julkisia rakennuksia esittävissä
kartoissa tosiasiallisesti kuitenkin esitetään Lappeenrannan
asemakaava. Henkilönimissä on yleensä noudatettu
Lappeenrannan historioissa käytettyjä vakiintuneiksi katsottavia
kirjoitusmuotoja. Tässä suhteessa ongelmallisiksi on osoittautunut
venäläisten nimien oikeinkirjoitus, jota on paikoin korjattu
nykyaikaisempaan muotoon.

Työssä on käytetty jo 1700-luvun
Lappeenrannasta kaupunki-nimitystä, vaikka se isonvihan jälkeen oli
juridisesti Haminan alainen. Lappeenranta oli kuitenkin taloudellisesti
differentioitunut, sillä oli kämnerinoikeus, oma raatihuone,
kirkko ja koulu, sen sosiaalinen rakenne oli kaupunkimainen
väestön kirjon ulottuessa irtolaisista maaherraan, ja sen kadut,
korttelit ja rakennukset olivat kaupunkimaisia.

Tutkimusongelmaa on työssä lähdetty
selvittämään esittelemällä aluksi Lappeenrannan
ensimmäinen asemakaava ja kaupunkirakenne 1600-luvulta sekä
sotilaiden rooli kaupungissa. Seuraavaksi käydään lyhyesti
läpi Lappeenrannan linnoittamisen tapahtumahistoria ruotsalaisella
kaudella ja analysoidaan linnoitusrakentamisen johdossa olleen
ammattiryhmän, sotilaiden, taustaa. Kauden joukko-osastojen
selvittämisen jälkeen analysoidaan Lappeenrannan
asemakaavasuunnitelma ja edelleen sen toteutuminen
kaupunkirakenteessa sekä esitellään varuskuntakaupungin
rakennukset suppeasti. Ruotsalaisen kauden jälkeen edetään
samalla tavalla kronologisesti venäläisen kauden läpi.

Autonomian kaudella käydään
läpi reservikomppanian parakkien, leirialueen ja Suomen rakuunarykmentin
varuskunta-alueen rakentaminen ja tarkastellaan kasarmikaupungiksi muuttuneen
Lappeenrannan kaupunkirakennetta. Kauden joukko-osastoista tarkastelun painopiste
on asevelvollisuuslain jälkeen perustetuissa suomalaisissa
joukko-osastoissa. Lisäksi selvitetään toimintaa asevelvollisten
Lappeenrannan kesäleireillä. Itsenäisyyden kaudella analysoidaan
aiempien lukujen tapaan aluksi kaupungin asemakaavoitusta, kaupunkirakennetta ja
sen muutosta. Tämän jälkeen esitetään Lappeenrannan
varuskunnassa itsenäisyyden kaudella toimineet joukko-osastot ja luodaan
katsaus maanpuolustustyötä tukeviin järjestöihin. Lopuksi
käsitellään varuskunnan muutosta varusmiesvaruskunnasta
päällystöopistoksi.

Artéus 1988, s.
23-33.

Lilius 1967, s. V-VII;
Lilius 1984, s. 5, 6.

Lilius 1972, s. 156;
Lilius Arkkitehti 6/1976, s. 46-47; Lilius Arkkitehti 4/1980, s. 45-49.

Lilius Arkkitehti
4/1980, s. 46.

Toivanen on
käsitellyt Lappeenrannan linnoitusta myös julkaisussa Kaakkoisraja ja sen linnoitukset
(1980).

Ranta 1978; Ranta
1980; Castrén 1957.

Heimala 1960.

Knapas 1976, s. 1-8.

Vrt. Lilius 1982, s.
303-388; Lilius 1985, s. 18-20.

Knapas 1971; Knapas
1976; Knapas 1981; Knapas 1988.

Suviniemi
Sotilasaikakauslehti 1972.

Toivanen 1988; Toivanen 1989;
Räsänen 1989. Lappeenrannasta varuskuntakaupunkina lienee
ensimmäisen kerran kirjoittanut Sulo Kinnunen artikkelin
Aliupseeri-lehteen vuonna 1960. Kirjoitus liittyi lehden
Lappeenranta-teemanumeroon, joka julkaistiin aliupseeriliiton Lappeenrannassa pidetyn vuosikokouksen johdosta. Melko
yleisluontoisessa kirjoituksessaan Kinnunen kuitenkin toi esiin kaupungin
pitkät perinteet varuskuntakaupunkina. Kinnunen Aliupseeri 2/1960, s.
36-39.

Castrén 1957.

Lilius 1982; Lilius 1985.

Juvelius 1919.

Artéus 1982;
Artéus 1988, s. 23-39.

de la Croix 1972.

Vrt. Lilius 1982, Lilius 1985.