10
JOUKKO-OSASTOT VUODEN 1812 JÄLKEEN 367

10.1
Venäläiset joukot 367

10.2
Suomalaiset joukot ennen asevelvollisuuslakia 380

10.3
Lappeenrannan reservimiehet 385

11
LEIRIKOKOUKSET 392

11.1
Ensimmäiset leirit vuosina 1885 ja 1888 392

11.2
Loppukauden leirit 406

12
SUOMEN RAKUUNARYKMENTTI 408

12.1
Rykmentin perustaminen 408

12.2
Rykmentin ensimmäiset vuodet 413

12.3
Elämää rykmentissä 428

12.4
Suomen rakuunarykmentin hevosten hankinta 434

12.5
Lakkauttaminen 439

10 JOUKKO-OSASTOT VUODEN 1812 JÄLKEEN

10.1 Venäläiset joukot

Lappeenrannassa toimi linnoituksen
lakkauttamisen jälkeen pysyvästi invalidikomennuskunta.
Ajoittain täällä oli myös esikuntakomennuskunta,
joka käsitti upseerin ja 33 miestä. Vakinaista
sotilaspäällystöä oli liitosvuonna 1812 paikallismajuri,
armeijan majuri Carl von Brakel, satamapäällikkö,
luutnantti Gustaf Linbom, paikallismajurin adjutantti
Vasili Biukov, invalidikomennuskunnan päällikkö
luutnantti Gottfried Julius ja sen luutnantti Anton Dubinin.
Sotilaiden muonituksesta vastasi muonituspäällikkö
Kusma Bessonov.[1]
Lappeenrannan ainoa lääkäri vuonna 1812 oli Castrénin
mukaan varuskunnan lääkäri Feodor Bjukov,
joka seuraavana vuonna nimitettiin piirilääkäriksi.[2]

Vuonna 1812 heijastui vielä
Castrénin mukaan Napoleonin Venäjän retki Lappeenrantaan
monina läpimarsseina ja tilapäismajoituksina. Vuoden 1812
lopussa ilmoitettiin varsinainen varuskunta 300– 600 miehen
vahvuiseksi ja varuskunnan ulkopuolisten kenttärykmenttien osia
oleskelleen kaupungissa 400– 600 miestä. Varuskunnan
sairaalassa oli vuoden 1812 lopussa 25 potilasta. Kaupungin kokonaisväkiluku
oli ilman sotilaita 210 henkeä.[3]

Vuonna 1812 oli Saimaan laivasto jo
hajotettu, mutta Tyysterniemessä oli vielä siis paikalla
satamapäällikkö Gustaf Linbom, ja laivaston rakennuksiin oli
asetettu sotilasvartio. Vuoden 1813 lopussa majaili laivaston tiloissa
suomenmaalaisen rakuunarykmentin osasto ja kaupungissa 44.
jääkärirykmentin krenatöörikomppania.
Myös vuonna 1815 oli 44. jääkärirykmentin miehiä
runsaasti majoituksessa.[4]

Lappeenrannan varuskunnan
päällikkönä toimi 1800-luvun alkupuolella
paikallismajuri ja myöhemmin komendantin nimellä toiminut upseeri.
Ensimmäisenä varuskunnan päällikkönä linnoituksen
lakkauttamisen jälkeen toiminut paikallismajuri Brakel siirtyi
syksyllä 1814 Ruotsinsalmen linnoitukseen eli Kotkaan.
Hänen tilalleen tuli Bubekin. Tätä seurasi vuonna 1818
majuri Johan Magnus Govinius, joka myöhemmin ylennettiin everstiluutnantiksi.
Govinius oli edelleen komentajana vuonna 1835, linnoituslaitteiden
kaupungille luovuttamisen aikana.[5]

Everstiksi ylennyt Govinius ja invalidikomennuskunnan
päällikkö N. Jakovlev kuolivat vuoden 1848 lopussa varuskuntaan
levinneeseen koleraan. Heidän jälkeensä toimi sekä invalidikomennuskunnan
päällikkönä että paikallismajurina  kapteeni Wegen. Paikallismajuriksi
tuli vuonna 1849 majuri Kanille. Hänen ja kaupunkilaisen suhteet
kiristyivät. Castrénin mukaan kaupunkilaiset jopa anoivat
syksyllä 1853 Kanillen siirtämistä toiselle
paikkakunnalle. Sodan kynnyksellä tähän ei kuitenkaan
suostuttu.[6]

Varuskunnan päällikkö
Kanille siirtyi vuonna 1861 pois Lappeenrannasta. Hänen tilallaan
toimi ilmeisestikin aluksi invalidikomennuskunnan päällikkö
Uggla, kunnes 1863 hänet korvasi majuri Theodor Aminoff. Tämä
kuoli jo samana vuonna, ja uudeksi paikallismajuriksi tuli kapteeni,
sittemmin everstiluutnantti Wilhelm Wikberg. Vuonna 1878 oli Lappeenrannan
linnoituksen paikallismajurina Brilkin, joka joidenkin
lähteissä tarkemmin erottelemattomien rikkeiden jälkeen
pidätettiin ja lähetettiin Viipuriin sotaoikeuteen. Hänen
tilalleen tuli Viipurista paikallisadjutantti Klemm.[7]

Theodor Klemm oli alun perin saksalainen,
osallistui Sevastopolin piiritykseen ja haavoittui siellä. Klemmin ja
kaupungin välillä oli Liisa Castrénin mukaan hyvä
suhde. Klemm oli Lappeenrannassa kuolemaansa vuonna 1891 saakka. Hänen
jälkeensä tuli paikallismajuriksi everstiluutnantti Trustalevski,
joka mainitaan varuskunnan komendanttina vielä vuonna 1901.[8]

Varuskunnan kasvaessa 1900-luvun
alussa lakkautettiin paikallismajurin virka ja tilalle tuli
komendantti. Tässä virassa näyttävät vuoteen
1914 saakka toimineen suomenmaalaisen rakuunarykmentin
everstin arvoiset komentajat. Esimerkiksi vuonna 1910 oli
komendanttina suomenmaalaisen rakuunarykmentin komentaja eversti
Vannovski. Hänen ylettyään kenraaliksi tuli
komendantiksi eversti Skoropadski. Vuonna 1917 komendanttina oli
eversti Filippov.[9]

Linnoituksen lakkauttamisesta
1860-luvulle asti toimi kaupungin pääasiallisena varuskuntajoukkona
muutaman sadan miehen vahvuinen invalidikomennuskunta. Sen
päällikkö luutnantti Gottfried Julius palveli Lappeenrannassa
yli 70-vuotiaaksi saakka. Erottuaan ilmeisesti aivan 1820-luvun
alussa kaupunkilaisten keskuudessa suosittu Julius jäi
Lappeenrantaan ja kuoli 80-vuotiaana vuonna 1827.[10]

Invalidikomennuskunnan
tehtävistä vartiopalveluksen ja sotilaallisten harjoitusten
ohella voidaan mainita, että siitä muun muassa komennettiin
1820-luvulla 10 sotilaan osasto vänrikki Saveljevin johdolla valvomaan
järjestystä markkinoilla. Järjestyksenpito tosin
päättyi joskus tappeluihin sotilaiden ja markkinaväen
Kesken. Lisäksi invalidikomennuskunnasta oli 25 miestä
varattu käyttämään tarpeen vaatiessa suurta
paloruiskua.[11]

Luutnantti Juliuksen jälkeen
komennuskunnan johtoon ainakin vuodesta 1822 alkaen tuli aliluutnantti
Jaeschenkov. Uutta komentajaa moitittiin heikosta kurinpidosta, ja kaupunkilaiset
ehdottivat maaherralle lähettämässään kirjeessä,
että hänen tilalleen valittaisiin invalidivänrikki Saveljev,
joka oli hoitanut komentajan virkaa sijaisena Juliuksen eron
jälkeen.[12]

Jaeschenkov oli kuitenkin päällikkönä
pääosan 1820-lukua. Ainakin vuodesta 1827 alkaen seurasi
häntä vänrikki Tarasejovits. Vuodesta 1826 alkaen
varuskuntaa täydensivät sekä Haminan että Lappeenrannan
invalidikomennuskunnat. Haminan komennuskunnan päällikkö
oli vänrikki Schalejev.[13]

1820-luvun lopussa marssi
jälleen runsaasti joukkoja kaupungin ohi. Invalidikomennuskunnan
vahvuus oli tällöin noin 100 miestä. Lisäksi vuosina 1818–
1820 majaili Lappeenrannassa myös 5. tykistökomppania.
Tänä aikana invalidikomennuskunta oli
majoitettuna linnoituksen kasarmien sijasta kaupunkilaisten
taloihin.[14]

Invalidikomennuskuntaa pyrittiin
tämän jälkeenkin majoittamaan majoitusvelvollisiin
taloihin. Näin säästyi kustannuksia, ja samalla
kasarmit vapautuivat ohimarssivien tai Lappeenrantaan leirille
tulevien joukkojen käyttöön. Vuonna 1829 kaupunki sai
kuitenkin uuden maaherran hyväksymän majoitusjärjestelmän,
jonka perusteella invalidikomennuskunta sijoitettiin taas linnoituksen
kasarmeihin. Kaupunkilaiset joutuivat kuitenkin toimittamaan
heille valon, polttopuut ja taloustarvikkeet.[15]

Kesäisin Lappeenrannassa
kävi harjoituksissa ainakin Viipurin jalkaväkirykmentti.
Esimerkiksi heinäkuussa 1817 saapui Lappeenrantaan sen
päällystöpataljoona. Sen komentaja eversti
Krafström otti aluksi käyttöön linnoituksen
länsirannan provinssikanslian rakennuksen eli maaherran talon, jossa oli
aiemminkin majoittunut venäläisten joukkojen upseereita, ja
kaksi kasarmia. Näistä pataljoona kuitenkin joutui luopumaan,
sillä ne oli jo varattu tulevaa kehruuhuonetta varten.
Jalkaväkirykmentin pataljoona oli Lappeenrannassa ainakin
kesäisin vuoteen 1819 asti. Vuoden 1822 kesällä olivat
kaupungissa jälleen Viipurin ja Savonlinnan pataljoonat
sekä lisäksi osasto kasakoita.[16]

Ensimmäiset laajemmat
autonomian kauden leiriharjoitukset pidettiin 11. elokuuta 1819. Silloin
Lappeenrannan, Viipurin ja Savonlinnan jalkaväkirykmenttien
Lappeenrannassa leirillä olevat pataljoonat ja kaksi yhteensä 20
tykin kenttätykistökomppaniaa pitivät suuren sotaharjoituksen
Lappeenrannan edustalla. Harjoitus päättyi Nikolain etulinnakkeen
valloitukseen.[17]

Harjoitukset pidettiin yleensä
kaupungin edustalla sijainneella tasaisella kentällä. Liisa
Castrénin mukaan tämä sijaitsi Suuren esikaupungin
länsipuolella, Nikolain etulinnakkeen eteläpuolella. Aluetta
nimitettiin Joutsenkentäksi, ja sen paikalle rakennettiin
myöhemmin suuri leirikenttä. Alue oli harjoituskäytössä
jo ennen vuotta 1812. Ensimmäisen kerran kenttää
laajennettiin vuonna 1821.[18]

Kaupunkilaisten oli 1820-luvulla ja
1830-luvulla edellisen vuosisadan tapaan majoitettava sotaväkeä
taloissaan. Majoitusta ei kuitenkaan tarvinnut antaa lukuun
ottamatta satunnaisia ohimarsseja. Majoitusvelvollisia
taloja esimerkiksi vuonna 1830 oli 55 kappaletta, vuonna 1832 79.
Vaikka majoitusta ei normaalisti tarvinnutkaan antaa, piti kaupunkilaisten
kuitenkin hankkia polttopuut ja valaistustarpeet linnoituksen
sotilaille. Rasitusta pidettiin Castrénin mukaan kuitenkin
lievänä ja jopa muisteltiin vanhoja hyviä aikoja, jolloin
kaupunki oli rajalinnoitus ja runsaasta sotaväestä oli
elinkeinoelämälle paljon hyötyä.[19]

Ajoittain majoitusrasitus kuitenkin
nousi ankaraksi. Esimerkiksi vuonna 1844 oli kaupungissa runsaasti
läpimarsseja ja majoitusrasitus kohosi niin suureksi, että
kaupunkilaiset anoivat kuvernööriltä sen lieventämistä.[20]

Varuskunta lisäsi kaupungin
kauppiaiden tuloja 1800-luvun alkupuolellakin.
Käsityöläisten kannalta asia ei kuitenkaan ollut näin
valoisa,sillä varuskuntajoukoissa oli usein taitavia
ammattimiehiä, joita ammattikuntasäännöt eivät sitoneet
ja jotka eivät maksaneet veroa ja pystyivät siten kilpailemaan
myös edullisemmin hinnoin. Sotilaskäsityöläiset tai
heidän perheenjäsenensä kiertelivät usein taloissa myymässä
tuotteitaan. Lisäksi myytiin hyväksi mainittua leipää,
joko sotilaiden omia annoksia tai itse leivottuja.[21]

Invalidikomennuskuntaa johti
1830-luvulle asti vänrikki S.

Tarasejovits. Vuoden 1834 alusta
majaili kaupungissa sekä Haminan että Lappeenrannan invalidikomennuskunnat.
Niiden yhteisenä päällikkönä oli aluksi aliluutnantti
Schalejev ja keväästä 1836 lähtien luutnantti N.
Jakovlev. Koleraan kuolleen Jakovlevin jälkeen komennon sai
vuonna 1849 aliluutnantti Feodorov.[22]

Feodorovin oli ilmeisestikin korkean
iän vuoksi vaikeata pitää kuria komennuskunnassa, jonka sotilaat
tällöin olivat Castrénin mukaan suureksi osaksi aikaisemmin
varkauksista ja muista rikoksista tuomittuja. Useiden varkaustapausten
jälkeen komennuskunnalle asetettiin uusi päällikkö, kapteeni
Lindegren. Hänen kautensa jäi lyhyeksi, sillä ainakin jo vuonna
1853 oli invalidien esimiehenä luutnantti Blumenthal, jota
kaupunkilaiset kehuivat, hän kun kovalla kurinpidolla esti
epäjärjestyksen ja varkaudet.[23]

Vuonna 1855 oli
invalidikomennuskunnan tilapäisenä päällikkönä
aliluutnantti O. Uggla. Myöhemmin toimi vakinaistettiin ja Uggla oli
komennuskunnan päällikkönä aina 1860-luvulle asti.
Invalidikomennuskunta siirtyi lopullisesti kaupungista pois
keväällä 1863.[24]

Krimin sota 1850-luvulla vilkastutti
elämää Lappeenrannassa, sillä rannikkotietä
pidettiin osin vaarallisena. Siten joukkoja ja tarvikkeita siirrettiin
sisämaan eli Lappeenrannan kautta. Ensimmäinen sodan takia
kulkenut joukko-osasto oli Castrénin arvion mukaan 23. jalkaväkidivisioonan
prikaati kenraalimajuri Tšekmarevin johdolla. Suuri tapaus oli Suomen
kaartin saapuminen marssillaan tänne 3. huhtikuuta 1854.
Samanaikaisesti tuli kaupunkiin venäläinen reservipataljoona,
ja tänne sijoitettiin uusi 7. arrestanttikomppania, jossa oli
240 miestä.[25]

Arrestanttikomppanioihin koottiin
Venäjän armeijassa muun muassa irtolaisia, velallisia ja
pikkurikollisia. Niitä saatettiin käyttää
rakennustöihin tai muuhun ruumiilliseen työhön.[26]

Syksyllä 1854 sijoitettiin
kaupunkiin tykistöä, krenatööridivisioonan patteri, ja
marraskuussa 1854 majoitettiin linnoitukseen talveksi myös kevyt
tykistöpatteri, jossa oli parisataa sotilasta.[27]

Arrestanttikomppania tuli
Ahvenanmaalta ja sen päällikkönä toimi vänrikki Šišin.
Tykistöpatteria johti kapteeni Bogdanov. Tykistöpatteri
harjoitti talvella 1854– 1855 kovapanosammuntaa sekä
leirikentällä että linnoitusniemeltä Voisalmeen
päin. Tykistö lähti pois maaliskuussa 1855. Arrestanttikomppania
taas siirrettiin marraskuussa samana vuonna Käkisalmeen.
Talvella 1854–1855 majoitettiin kaupunkilaisten taloihin
myös suomenmaalaisen linjapataljoonan 6 upseeria, 9 aliupseeria
ja 48 miestä. Venäläinen reservipataljoona harjoitteli
kaupungin ulkopuolella leirikentällä eli "äksierauslakeudella"
kuten aluetta lehdistössä kutsuttiin.[28]

Kaupunkiin sijoitettujen joukkojen
runsauden vuoksi tuli kaupunkiin myös muonituspäällikkö
kanslioineen.[29] Tilanahtauden
takia majoitettiin 20 invalidikomennuskunnan perhettä Lappeelle
neljään taloon. Osa invalidikomennuskunnasta taas majoitettiin
kasarmin sivurakennukseen ja 50 kaupunkilaisten taloihin. Arrestantit
majailivat linnoituksen kahdessa kasarmissa.[30]

Keväällä 1855 oli
Castrénin mukaan jälleen ainakin kahdeksan läpimarssia ja
syksyllä noin kahdensadan miehen vahvuisten osastojen marsseja.
Keväällä 1855 määrättiinkin, että asukkaiden
piti jättää poistuessaan talostaan sille vartija
päästämään mahdolliset majoitettavat sisään.
Kesäkuussa 1855 sijoitettiin linnoitukseen Kotkasta saapunut
50-miehinen rangaistuskomennuskunta.

28. Donin kasakkarykmentti oli
kaupungissa toukokuun alusta heinäkuuhun 1855. Talveksi 1855–1856
kaupunkiin sijoitettiin taas tykistöä, nyt 2. kevyt
tykistöpatteri. Tämä siirrettiin keväällä Haminaan.
Talveksi 1856–1857 tänne sijoitettiin venäläinen 1.
reservin tarkka-ampujapataljoona.[31]

Venäläisten joukkojen
sairaita sotilaita hoidettiin ennen oman sairaalan rakentamista ja ainakin
vuosina 1854– 1855 punatautiepidemian aikaan tohtori Dammertin
sairaalassa. Myöhemmin sotilaita siirrettiin tilapäiseen
sairaalaan kanavalle, ja vuosina 1855– 1856 kaupunki rakensi Puhakan
alueelle sotilassairaalan, jonka rakennukset myöhemmin
siirtyivät Viipurin tarkka-ampujien käyttöön.[32]

1850-luvun sotajoukkojen runsautta
Lappeenrannassa voi vertailla myös muuhun Suomeen. Kun autonomian kaudella
suomalaisen ja venäläisen sotaväen määrä
vuosina 1810–1900 pysytteli normaalisti (lukuun ottamatta
pientä Puolan kriisin vuosina 1830 ja 1831 aiheuttamaa nousua) alle
20 000 miehenä, se nousi 1850-luvun alussa 60 000 miehen tienoille.[33]

Vuoteen 1862 mennessä oli
Lappeenrannassa jo Krimin sodan aiheuttamat majoitusongelmat ohitettu. Sodan
jälkeen venäläisistä joukoista sijoitettiin
Castrénin mukaan Lappeenrantaan pysyvästi 1.
suomenmaalainen tykistöpatteri päällikkönään
eversti Lopzov. Patteri harjoitteli usein kaupungin
lähellä leirikentällä, siellä tosin vain tyhjin
panoksin. Kovapanosammunnat suoritettiin kesästä 1858
lähtien ns. Lavolan nummella eli kaupungista Haminan tietä sen
itäpuolella. Harjoituskenttä toimi Joutsenkentän
tavoin väliaikoina kaupungin laitumena.[34]

Tykistö pysyi Lappeenrannassa
edelleen vuonna 1859. Tällöin varuskuntainsinööri alikapteeni
Titov mainitsi raportissaan aloittaessaan työt hänelle
kuuluvassa rakennuspiirissä, että tykistön
alemman miehistön käytössä oleva tiilikasarmi
kaipasi valkaisua ja rappausta.[35]
Keväällä 1862 vaihtui tykistön eli 1. suomenmaalaisen
tykistöpatterin komentajan Lopzovin tilalle everstiluutnantti von
Medemin. Vuonna 1866 taas mainittiin tykistön
päällikkönä Raijetski.[36]
Tykistö oli varuskuntana pitkään ja asui linnoituksen kivikasarmeissa,
joista ainakin yhtä korjattiin vielä vuonna 1873 23. tykistörykmentin
lukuun. Vuonna 1877 Östra Finland-lehti taas mainitsi Lappeenrannassa
"jo vuosia olleen" tykistöpatteriston lähteneen
30. toukokuuta kesäleirille Parolaan.[37]

Tykistön ohella majaili vuosina
1862–1865 Lappeenrannassa 92. Petshoran jalkaväkirykmentin esikunta
ja kolme sen tarkka-ampujakomppaniaa. Yksi rykmentin pataljoonista
asui Lappeenrannan lähellä Hanhijärven kylässä. Rykmentin
komentajana oli tällöin eversti J. Konoplianski. Vuosina
1865–1877 oli varuskuntana vuoroin 91. Dvinan
jalkaväkirykmentin neljäs ja viides pataljoona. Täältä
käsin ne kävivät leiriharjoituksissa pääosin
Parolassa.[38]

1860-luvun lopussa oli kaupungissa
myös ainakin 90. Onegan jalkaväkirykmentti tai ainakin sen osia,
sillä vuonna 1868 käsiteltiin Lappeenrannan raastuvanoikeudessa
juttua, joka koski sen rykmentin saunarannassa hukkunutta sotilasta.[39]

1860-luvulle saakka oli
venäläisiä joukkoja Suomessa yhden
jalkaväkidivisioonan verran. Divisioona oli periaatteessa sama,
vaikka sen numero välillä vaihtuikin (23, 19, 21 ja 22). Lisäksi
oli esim. linnoitusjoukkoja ja kasakoita.[40]
1870-luvulla oli autonomisessa Suomessa venäläisistä
joukoista 23. ja 1880-luvulla 24. divisioona. 1870-luvun jälkeen
oli venäläisiä varuskuntia Lappeenrannan ohella Helsingissä,
Turussa, Hämeenlinnassa, Viipurissa, Haminassa, Kotkassa ja
Loviisassa.[41]

Kesällä 1883 majaili
Lappeenrannassa 4. pataljoona 93. irkutskilaisesta jalkaväkirykmentistä.
Tällöin heräsi kysymys joukkojen harjoitus- ja leiripaikasta.[42]
Keskustelu liittyi osin kaupunginvaltuustossa reservikomppanian
alueen ja leirialueen hinnasta käytyyn keskusteluun
syksyllä 1883 ja valaisee jossain määrin myös
venäläisten joukkojen läsnäoloa Lappeenrannassa.
Viipurin läänin lääninkonttori nimittäin
lähetti kaupunkiin 2 145 markan maksun reservikomppanian alueesta.
Kaupungin tilien mukaan se oli ainakin syyskuussa 1866, elokuussa 1867 ja
syyskuussa 1869 saanut valtion varoista 696 markan korvauksen
venäläisen sotaväen mainittuina vuosina leireihin,
harjoitteluun ja maaliinammuntaan käyttämästä
maa-alasta. Aluekin mainittiin –  venäläiset olivat harjoitelleet
alueella, josta kolmasosa oli nyt tulossa reservikomppanian harjoituskentäksi.
Maksuja oli kenties suoritettu vuosina 1868 ja 1865, monina edeltävinä
vuosina ja ainakin vuoden 1869 jälkeen, jolloin venäläistä
sotaväkeä majaili kaupungissa.

Kaupungin edusmiesten mukaan
venäläinen sotaväki oli myöhempinä vuosina
pitänyt suuremmat leirinsä Parolassa. Lappeenrannan
kentällä oli harjoiteltu vain noin kolme viikkoa vuodessa. Näin
kaupunki oli voinut käyttää sitä suurimman osan
kesästä laitumena ja saanut siitä pienempää, 200
markan vuosikorvausta.[43]

Vuoteen 1892 asui linnoituksen
kasarmeissa patteri 24. jalkaväkidivisioonasta. Vuonna 1892 se
siirrettiin Pihkovan kuvernementtiin. Syyskuussa 1892 muodostettiin
suomenmaalainen tarkka-ampujaprikaati, jonka  3. rykmentistä siirrettiin
kaksi komppaniaa Lappeenrantaan. Kun rykmentin esikunta siirrettiin
vuonna 1895 Haminasta Viipuriin, majoitettiin Lappeenrantaan
viisi komppaniaa prikaatista. 1890-luvun lopussa kuitenkin suuren
tilanahtauden vuoksi suunniteltiin viidettä komppaniaa
sijoitettavaksi Haminaan, jonne oli jo aiemmin lähetetty
komppania Viipurista.[44]

Varsinaisten joukko-osastojen ohella
Lappeenrannassa kävi myös yksittäisiä sotilaita.
Heistä useat olivat naimisissa lappeenrantalaisten kanssa ja
päässeet tänne joukko-osastostaan lomalle tai muista
syistä. Vuodelta 1860 alkavien luetteloiden mukaan sotilaat olivat
nimistä päätellen venäläisiä ja suurin
osa muutti myöhemmin pois kaupungista. Vuosina 1860– 1892
kirjattiin Lappeenrannassa 40 tällaista eripitkiä aikoja
asunutta ja sotilaaksi mainittua henkilöä.[45]

Vuonna 1910 oli Lappeenrannassa
viidestä rykmentistä yhteensä 10 000 miestä, suuri osa
kuitenkin leirillä. Leirikokouksia pidettiinkin
säännöllisin väliajoin.[46]

Vuonna 1912 oli Lappeenrannassa
yllättäen majoitettava liki neljäsataa sotilasta. Joukkoja
ei nyt kuitenkaan enää sijoitettu aiempaan tapaan yksityistaloihin,
vaan sekä kaupunkilaisten että rykmentin komentajan toivomuksesta
sotilaat majoitettiin kansakoululle. Seuraavana vuonna ja sotavuosina
jouduttiin sotilaita taas sijoittamaan yksityismajoitukseenkin.[47]

Lappeenrannalle pääsi
vähällä varuskunnasta. Majoituskulut olivat
esimerkiksi vuonna 1876 hiukan yli 6 000 markkaa. Samaan aikaan kaupunkilaisia
oli 1 131. Vuonna 1878 Lappeenranta maksoi sotilasmajoituskuluja yli
7 000 markkaa; samaan aikaan esimerkiksi lähimmistä kaupungeista
Hamina yli 26 000 ja Viipuri 119 000 markkaa. Lappeenrannassa oli
läänin kuvernöörin mukaan vuonna 1878 asukkaita
1 119, Haminassa 2 734 ja Viipurissa 9 320 henkeä.[48]

Liisa Castrénin mukaan
suhteet kaupunkilaisten ja venäläisten sotilaiden
välillä olivat 1890-luvulle asti sangen hyvät.
Venäläisten sotilaiden harjoituksia käytiin katsomassa
harjoituskentän laidalla ja kuunneltiin mieluusti
sotilassoittokuntaa, joka soitti myös kylpylaitoksessa ja kaupungin
juhlissa.[49]
Hyvät suhteet ainakin upseeristoon olivat toisaalta luontevia, sillä
vuosina 1830–1850 saattoi autonomisen Suomen venäläisissä
joukoissa olla suomalaisia upseereita jopa puolet heidän
määrästään.[50]

Vielä pitkälle
1890-luvullekin venäläisten ja suomalaisten joukkojen välit
olivat ainakin päällystön kesken korrekteja. Esimerkiksi
kun Lappeenrantaan siirrettiin vuonna 1892 kaksi komppaniaa 3.
suomenmaalaisesta tarkka-ampujarykmentistä, niin
autonomisen Suomen rakuunarykmentti järjesti saapuneille tervetuliaisiksi
päivällisen ja Kazanzovin mukaan vieraanvaraisuutta
osoittaen tarjosi upseerikerhonsa saapuneiden
käyttöön. Kun tarkka-ampujaprikaatin oma upseerikasino
avattiin vuonna 1895, kutsuttiin rakuunaupseerit puolestaan
juhlallisiin avajaisiin. Niihin tuli muun muassa Viipurista rykmentin komentaja
Kurganovits. Juhlan päätteeksi rakuunarykmentin upseereille
annettiin kutsukortit jotka oikeuttivat heidät käymään
3. rykmentin upseerikerhossa.[51]

Vuosina 1864–1905 muodostivat
Suomeen sijoitetut joukot Suomen sotilaspiirin, jonka komentajana oli
kenraalikuvernööri. Tämän jälkeen alistettiin
joukot Pietarin sotilaspiirille.[52]

Lappeenrannan varuskunta koostui
vuoden 1864 jälkeen suomalaisten joukkojen ohella seuraavista
Venäjän joukoista: vuosina 1864–1865 92. Petshoran
jalkaväkirykmentin esikunta ja kolme komppaniaa, vuosina 1865–1877
91. Dvinan jalkaväkirykmentistä vuoroin 4. ja 5. pataljoona,
vuosina 1878–1879 92. Petshoran jalkaväkirykmentin kolme komppaniaa,
vuosina 1880–1883 92. Petshoran jalkaväkirykmentin 1. ja 4.
pataljoona, vuosina 1884–1892 24. tykistörykmentin 1. patteri,
vuosina 1889– 1892 93. Irkutskin jalkaväkirykmentin 1. pataljoona,
vuosina 1893–1898 3. suomenmaalaisen tarkka-ampujarykmentin kolme
komppaniaa, vuosina 1898–1902 4. suomenmaalaisen tarkka-ampujarykmentin
2. pataljoona, vuosina 1902–1910 8. suomenmaalaisen
tarkka-ampujarykmentin 2. pataljoona, vuosina 1910–1914 11.
suomenmaalainen tarkka-ampujarykmentti, vuosina 1901–1914 55.
suomenmaalainen rakuunarykmentti (järjestysnumero joulukuusta 1907
alkaen 22).[53]

Joidenkin joukko-osastojen osalta
tiedetään myös komentajien nimet. Kazanzov ilmoittaa
Petshoran rykmentin komentajaksi 1860-luvulla eversti Julian
Konopljanskin. Varuskunnan tykistöjoukko-osastoa eli 1. patteria
taas johti vuoteen 1889 asti eversti Maltsevski ja vuosina 1890–1892
eversti Tsyklinski. 4. suomenmaalaisen tarkka-ampujarykmentin komentaja
oli 1890-luvulla eversti Gannenfeldt.[54]

4. suomenmaalaisen
tarkka-ampujarykmentin komentajana oli vuosisadan vaihteen jälkeen
everstiluutnantti Zdanov.

Vuonna 1901 muodostetun 8.
suomenmaalaisen tarkka-ampujarykmentin esikunta ja 1. pataljoona olivat
Viipurissa. Lappeenrannassa olevan 2. pataljoonan komentaja oli ainakin
vuonna 1910 everstiluutnantti Jakimov.[55]

Lakkautetun Suomen rakuunarykmentin
tilalle tullut suomenmaalainen rakuunarykmentti pysyi Lappeenrannassa aina
vuoteen 1914 saakka. Vuoden 1901 lopussa muodostetun uuden rykmentin
komentajaksi määrättiin suomalaissyntyinen, Hiitolassa
syntynyt Aleksander Grigorkoff. Hän oli palvellut Suomen rakuunarykmentissä
vuosina 1890–1896 ja sen jälkeen muun muassa Arkangelogorodin
rakuunarykmentin komentajana.[56]

55. suomenmaalainen rakuunarykmentti
muodostettiin erottamalla useista eri venäläisistä
rakuunarykmenteistä kustakin joukkue uuteen rykmenttiin. Uusien rakuunoiden
tulosta järjestettiin juhlava tapahtuma. Kazanzov kertoo vielä,
että vuoden 1901 puolella saapunutta ensimmäistä 8
upseerista ja 320 miehestä koostunutta osastoa vastaan rautatieasemalle
saapui koko Lappeenrannan varuskunta 4. suomenmaalaisen
tarkka-ampujarykmentin 2. pataljoona etunenässä. Tarkka-ampujat
ottivat rakuunat vastaan voimakkain hurraa-huudoin. Rakuunaosaston
järjestyttyä radan viereen rivistöön ojensi tarkka-ampujien
2. pataljoonan komentaja everstiluutnantti Zdanov vertauskuvallisen
leipä- ja suolalahjan eversti Grigorkoffille. Osaston saapumisen
johdosta lähetti myös 4. rykmentin komentaja onnittelusähkeen
Viipurista. Seuraavina päivinä saapui Lappeenrantaan
vielä kaksi muuta osastoa uutta rakuunarykmenttiä.[57]

Eversti Grigorkoffin ilmoitettua
Bobrikoville rykmentin perustamisesta lähetti Bobrikov rykmentille
tervehdyksensä, jossa toivoi rykmentin sulautumista yhdeksi toverilliseksi
perheeksi ja yhtä maineikkaaksi kuin ne ratsuväkirykmentit,
jotka olivat joukko-osastoon lähettäneet kaaderijoukkonsa.
Bobrikov myös ilmaisi luottavansa siihen, että suomenmaalainen
rakuunarykmentti tulisi palvelemaan uskollisesti tsaaria ja suurta
Venäjää.

Rykmentin alku oli kuitenkin
Kazanzovin mukaan työlästä aikaa, sillä Venäjän
ratsuväkirykmentit eivät suinkaan lähettäneet uudelle
rykmentille parhaimpia rakuunoitaan, vaan pikemminkin niitä, joista
halusivat päästä eroon. Vaatetus saatiin vähitellen
yhtenäiseksi, punaisiin olkalappuihin ilmestyi rykmentin numero
55 ja Suomen rakuunarykmentin hevoset saivat uudet venäjänkieliset
nimet. Alkuvaiheessa paikalla olleen Suomen rakuunarykmenttiin
kuuluneen silminnäkijän kertomuksen mukaan uutta
rykmenttiä ja sen hallitsemaa kasarmialuetta ei järjestyksen ja puhtauden
puolesta kuitenkaan voinut verrata aiempaan.[58]

Rykmentti vietti
ensimmäistä vuosipäiväänsä 25.12.1901.
Vuosijuhlan vieraaksi oli kutsuttu Lappeenrannan komendantti
everstiluutnantti Trustalevski ja kaikki 4. suomenmaalaisen
tarkka-ampujarykmentin 2. pataljoonan upseerit. Vuonna 1903 vihittiin
suomenmaalaisen rakuunarykmentin standaari. Lipun vihki Suomen ortodoksinen
arkkipiispa Nikolai.[59]

Lappeenrannan kaudella rykmentin
komentajina toimivat.[60]

eversti
Aleksander Grikorgoff

eversti
Aleksander Sokolovski

eversti Sergei Vannovski

eversti Pavel Skoropadski

eversti Jevgeni Ševitš

eversti Nikolai Golovin

Rykmentin komentajana vuonna 1910
toiminut eversti Skoropadski nousi myöhemmin itsenäisen Ukrainan
hetmanniksi. Hänen jälkeensä komentajana ollut eversti
Ševitš toimi myöhemmin Nikolai II:n adjutanttina.[61]

Vuosina 1914–1915
Lappeenrannassa ryhdyttiin laajentamaan varuskuntaa suurimittaisesti. Uudet
sotilasrakennukset oli tarkoitettu 22.
mörssäritykistödivisioonan pattereille, 3. suomenmaalaisen
tykistödivisioonan vuoristopatteristolle ja 11. suomenmaalaiselle
tarkka-ampujarykmentille.[62]

Castrén mainitsee
Lappeenrannassa majailleen sodan aikana monia eri joukko-osastoja ja
erikoisjoukkoja. Kaupungissa oli sotilaita 105., 106. ja 115.
tykistödivisioonasta, 367. jalkaväkirykmentistä ja sen
tykistöstä, 172. ja 181. jalkaväkirykmentistä ja 9.
Turkestanin tarkka-ampujarykmentistä. Pitempään oli
linnoituksessa 6. hevossotnia. Lisäksi kaupungissa majaili Kubanin
kasakoita, autokomppania, suomenmaalainen piirievakuaatiovirasto,
tarkastuskomitea ja vuodesta 1916 toipuvien sotilaiden komennuskunta.[63]

Venäläinen varuskunta
pysytteli erossa vielä vuoden 1905 suurlakon tapahtumista Lappeenrannassa.
Lakon alettua tosin siitä siirrettiin ilmeisesti Pietariin kaksi
eskadroonaa ja kaksi jalkaväen komppaniaa. Varuskunnan komendantti
lupasi, ettei kansalaisten kokouksia häirittäisi.[64]

Venäjän vallankumous
vuonna 1917 sen sijaan aiheutti merkittäviä muutoksia myös
varuskuntakaupunki Lappeenrannassa ja sen varuskunnassa. Toivasen mielestä
suuri venäläinen varuskunta osaltaan lietsoi voimakkaasti Lappeenrannan
asenteita Venäjällä maaliskuussa tapahtuneeseen
vallankumoukseen. Tämän puhjettua varuskunnassa
perusti myös Lappeenrannan työväestö 17.3.
työväen järjestävän komitean ja kansanmiliisin
– Toivanen arvelee, että kansanmiliisin perustamisen sai
aikaan nimenomaan venäläinen sotaväki. 18.3. sotaväki
laski Pietarin esimerkin mukaan Lappeenrannan linnoituksen vankilasta
vangit vapaaksi. Kun seuraavana päivänä selvisi, etteivät
vangit olleetkaan poliittisia vaan rikollisia, auttoi sotaväki
miliisiä pidättämään jälleen heidät ja
suurin osa saatiinkin kiinni.

Maaliskuun lopussa, kun Pietarissa
haudattiin vallankumoustaistelun uhreja, pidettiin myös Lappeenrannan
rantatorilla vainajien muistojuhla, johon osallistui venäläinen
sotaväki ja suomalainen työväki. Tilaisuudessa muun muassa
työväenyhdistyksen soittokunta soitti Kansainvälisen, johon
yleisö yhtyi. Toinen suuri joukkotapahtuma samana vuonna oli vappujuhla,
joka vietettiin marssin päätteeksi Tyysterniemen
juhlakentällä. Vallankumouksen valtataistelukin näkyi Lappeenrannassa:
Toivasen mukaan venäläinen sotaväki jakaantui jo
kesällä 1917 menševikkeihin ja bolševikkeihin.[65]

Kubanin kasakat lähtivät
kaupungista joulukuun alussa 1917, mutta ainakin varuskunnan
päällikkö ja upseerit olivat vielä tällöin
kaupungissa. Liisa Castrénin mukaan ei ole kuitenkaan todettavissa,
kuinka paljon kaupungissa tällöin enää oli
venäläisiä joukkoja. Joukkoja siirtyi vähitellen pois,
mutta vielä vuoden 1918 alussa oli ainakin linnoituksessa
venäläisiä sotilaita. Lappeenrannassa ei varuskunnassa
levottomuuksista huolimatta päädytty tappoihin kuten esimerkiksi
Viipurissa, jossa linnoituksen komendantti ja viisi muuta upseeria
surmattiin.[66]

10.2 Suomalaiset joukot ennen asevelvollisuuslakia

Suomen sodan jälkeen
lakkautetun Ruotsi-Suomen armeijan tilalle perustettiin osittain aiempien
joukkojen miehistöstä vuosina 1812– 1813 kolme suomalaista
jääkärirykmenttiä. Jokainen niistä
jäsentyi kahteen 600 miehen pataljoonaan. Joukkojen kokonaisvahvuus
oli yhteensä 3 600 miestä. Rykmentit oli sijoitettu Turkuun,
Vaasaan ja Viipuriin.

Joukot hajotettiin vuonna 1830,
jolloin perustettiin ja sijoitettiin Katajanokalle
"Ensimmäinen Suomen meriväestö". Tämä
oli vuoteen 1846 asti jo aiemmin perustetun Suomen kaartin eli
"Henkivartion Suomen tarkka-ampujapataljoonan" kanssa ainoa
suomalainen sotilasosasto. Vuonna 1846 esitti senaatti neljän uuden
pataljoonan perustamista, mutta näistä saatiin aikaan vain
Turkuun sijoitettu Suomen krenatööritarkka-ampujapataljoona.
Krimin sodan syttyessä suomalaisen palkka-armeijan
määrä oli 3000 miehen tienoilla. Sotilaiden
lukumäärää nostettiin sodan vuoksi ruotuväellä.
Väkirikkaasta Turun ja Porin läänistä perustettiin kaksi
ruotupataljoonaa ja kaikista muista yksi. Kuhunkin pataljoonaan tuli 600
miestä. Yhteensä miesten luku nousi lähelle 9 000:ta.
Miehistä oli suurin osa eli noin 5 400 ruotumiehiä, loput
pestattuja. Sodan loputtua 1856 kaikki pataljoonat pidettiin voimassa,
mutta niiden miesluku vähennettiin puoleen.[67]

Sodan loputtua, Nikolai I:n kuoltua
ja Aleksanteri II:n noustua Venäjän johtoon uudistettiin maan
sotalaitoksen kankeaksi ja byrokraattiseksi osoittautunut rakenne. Demobilisoinnin
jälkeen oli Venäjän Euroopan puoleisessa osassa yksi kaartin- ja
yksi krenatööriarmeijakunta sekä kuusi armeijakuntaa.
Jokaisessa armeijakunnassa oli kolme divisioonaa. Lisäksi oli
erillisiä joukkoja, muun muassa 28 tarkka-ampujapataljoonaa,
ratsuväkeä ja tykistöjoukkoja.

Suomen sotalaitosta ei sodan
jälkeen demobilisointia lukuun ottamatta saatu perusteiltaan uudistetuksi,
joskin tähän kyllä pyrittiin kenraalimajuri Casimir von Kothenin
johtamassa komiteassa. Armeijan rakenne perustui vielä ruotujakoon.
Näin 2– 5 taloa muodostivat ruodun, joka varusti sotamiehen
varusteineen kruunun palvelukseen ja antoi rauhan aikana miehelle torpan
ja viljelysmaata. Nämä ruotujoukot muodostivat yhdeksän
ruotutarkka-ampujapataljoonaa. Ne talot, jotka eivät varustaneet sotamiestä,
joutuivat maksamaan maksua, josta kertyi ns. sotilasrahasto.
Sillä pidettiin yllä vähäisiä
värvättyjä joukkoja – kaartia, meriekipaasia ja
krenatööritarkka-ampujapataljoonaa.[68]

Pataljoonat lakkautettiin
vuonna 1868, jolloin suomalaisista joukoista jäi jäljelle
enää 600 kaartilaista ja 100 merisotilasta. Uudelleen
suomalaisten joukko-osastojen perustaminen tuli ajankohtaiseksi, kun
Venäjän sotalaitos vuonna 1874 uudistettiin yleisen asevelvollisuuden
pohjalta.[69]

Suomalaisista joukko-osastoista
ilmaantui Lappeenrannan seudulle ensimmäisenä Viipurin
jääkärirykmentti. Se saatiin kokoon nopeasti, ja sen toiminnan
lasketaan alkaneen 11.11. 1812. Seuraavan vuoden maaliskuussa rykmentti
siirrettiin vartiopalvelukseen Pietariin, jossa se oli elokuun loppuun
vuonna 1814. Kesällä 1815 se jaettiin kahteen pataljoonaan.
Toinen niistä siirrettiin syksyllä 1817 Vaasaan ja osin
siitä muodostettiin seuraavana vuonna opetuspataljoona, joka taas
siirrettiin vuonna 1824 Helsinkiin.

Toinen rykmentin pataljoonista oli
ns. miliisipataljoona, joka oli koolla harjoituksissa kuukauden ajan
vuosittain.[70] Vuonna
1817 määrättiin Viipurin läänin rykmentin
pataljoonan kokoontumispaikaksi Lappeenranta. Päätöksen
mukaan Lappeenrantaan sijoitettiin varusvarastoja sekä
suunniteltiin marssireitit kokoontumispaikalle ja
sieltä pois. Pataljoonan päällystö saapui
Lappeenrantaan jo 23. toukokuuta. Päällystökokous
kesti kuun loppuun asti, jonka jälkeen suurin osa
päällystöstä lähti noutamaan komppaniansa
Lappeenrantaan.

Lappeenrannassa komppaniat
järjestäytyivät ja majoittuivat. Harjoitukset
pidettiin kaupungin ulkopuolella, kentällä joka
1880-luvulla laajennettiin suureksi leirikentäksi. Harjoitukset
jatkuivat heinäkuuhun, jonka jälkeen komppaniat kotiutettiin.
Harjoituksia johti pääosin everstiluutnantti H.
Wärnhjelm. Pataljoonaa kävivät tarkastamassa Lappeenrannassa
rykmentin komentaja everstiluutnantti A. Broberg ja
senaattori, kenraalimajuri H.C. Reuterskjöld. Harjoituksista
jäi kaupunkiin muistoksi rykmentin pystyttämä Lappeenrannan
taistelun muistomerkki.[71]

Vaikka Viipurin rykmentti ei ollut
Lappeenrannassa varuskuntana, olivat kesäharjoitukset
Castrénin mukaan säännöllisiä ja usein
rykmentti jätti talveksi vartijan harjoitusten aikana
asuttamilleen vanhoille Saimaan laivaston rakennuksille. Vuoden 1825
jälkeen ei niissä kuitenkaan niiden rappeutumisen vuoksi voitu
enää asua, ja sen jälkeen rykmentti lienee majoitettu joko
telttoihin, Lappeen harjoituskentän läheisiin kyliin,
kaupunkilaisten taloihin tai linnoituksissa tyhjillään
olleihin kasarmeihin.

Kun jääkärirykmentit
hajotettiin vuonna 1827, jatkoi sijaan perustettujen
tarkka-ampujapataljoonien 6:s Viipurin pataljoona edelleen
leiriharjoituksia. Suomalaiset tarkka-ampujat olivat Lappeenrannan
edustalla leirillä vielä kesällä 1830. Tämän
jälkeen pataljoonat lakkautettiin.[72]

Viipurin rykmentin komentajana toimi
Viipurin läänin maaherra Carl Stjernvall. Hänen
jälkeensä nimitettiin komentajaksi everstiluutnantti A.
Broberg.[73]

Uuden vaiheen Lappeenrannan
suomalaisten joukko-osastojen historiassa aloitti 9. Viipurin
tarkka-ampujapataljoonan perustaminen. Täällä valmisteltiin
vuosien 1855 ja 1856 vaihteessa ruotujakoisen 9. Viipurin tarkka-ampujapataljoonan
sijoittamista. Sen komentaja majuri Paul Bruun asettui Lappeenrantaan
heti vuoden alusta tekemään järjestelyjä.
Kaupunkiin varustettiin osastoa varten varustettiin sairaala, ja
tohtori Dammert myi pataljoonan varusvarastoksi tontin numero 19
toisesta kaupunginosasta. Tontti sijaitsi Kuninkaankadun varrella
kaupungin laidassa leirikentän puolella. Lisäksi kaupunki
rakensi pataljoonalle pajan ja asukkaat majoittivat seitsemän upseeria.[74]

Viipurin tarkka-ampujapataljoona
kokoontui ensimmäisen kerran jo helmikuussa Heinjoella, jossa
sen tarkasti kuvernöörin apulainen eversti Aminoff.
Tämän jälkeen harjoitukset pidettiin Lappeenrannassa.
Pataljoonan palvelus alkoi poikkeuksellisesti, sillä vuonna 1856
tarkasti edellisenä vuonna valtaistuimelle noussut keisari
Aleksanteri II Suomen matkallaan tarkka-ampujat Lappeenrannassa. Keisarin
saapuessa Lappeenrantaan 29. maaliskuuta 1856 olivat tarkka-ampujat
vielä kaupungissa ja keisari tarkasti joukot raatihuoneen
edustalla. Majuri Bruunin toimiessa tulkkina keisari kyseli
Castrénin mukaan muun muassa miesten ampumataitoa, jota
nämä eivät lyhyen harjoitusajan vuoksi vielä olleet
ehtineet harjoitella. Suomalaisten joukkojen ohella keisarin vierailua juhlistivat
myös venäläiset tykkimiehet seisten rintamassa keisarin
ruokailupaikan kauppias Savanderin talon edustalla. Keisari tarkasti
myös kaupungin sotilassairaalan.[75]

Tarkka-ampujien ruotumiehet
lienevät kesästä 1857 lähtien harjoitelleet
säännöllisesti Lappeenrannassa. Vakituisempaa kaupungissa oloa
merkitsi vuonna 1862 viidelle aliupseerille ja 22 miehelle
järjestetty erityisharjoituskokoussarja, jota varten
kaupungista vuokrattiin erillinen kouluhuone.[76]

Majoitusongelmista huolimatta
kaupunkilaiset halusivat Viipurin tarkka-ampujien sijoittamista
Lappeenrantaan. Castrénin mielestä intoa lisäsi se, että
kyseessä oli suomalainen joukko-osasto, ja toisaalta se, että
monet kaupunkilaiset saivat sotaväestä myös tuloja. Erityisesti
liike-elämä vilkastui Krimin sodan aikana.[77]

Monet 600 miehen
määrävahvuisen joukon jäsenistä olivat myös
kotoisin Lappeenrannasta. Ainakin 1860-luvun alussa solmittiin myös useita
avioliittoja lappeenrantalaisten kanssa.[78]
Liisa Castrénin mukaan Viipurin ruotutarkka-ampujista kaupungin
elämässä näkyi erityisesti sen komentaja Paul Bruun ja
pataljoonan adjutantti alikapteeni Valfrid Colliander.
Herännäisiin kuulunut Colliander harrasti erityisesti
koulutuskysymyksiä, perusti kaupunkiin kadettikouluun
johtavan valmistuskurssin, piti yleisölle historiallisia
esitelmiä ja saavutti suosiota "laajoilla tiedoillaan ja
mestarillisella, lähes voittamattomalla esitystavallaan".
Colliander kuoli vuonna 1860 alle 30-vuotiaana.[79]

Muutkin suomalaiset
ruotutarkka-ampujapataljoonat saattoivat harjoitella Lappeenrannassa. Harjoituksiin
lähtö oli pataljoonien sijoituspaikoilla
merkittävä tapahtuma. Esimerkiksi 4:nnen eli Kuopion pataljoonan
2. ja 3. komppanian lähtiessä kesäkuun alussa 1855 vesitse
Lappeenrantaan tuli kaupunkiin lähtöä seuraamaan
suuri joukko ihmisiä, jotka Kuopio Tidningin mukaan elämöivät
koko päivän kaupungissa. Kun lähdön hetki koitti, oli
Kuopion satama täynnä ystäviä, sukulaisia ja uteliaita.
Väki hiljeni vasta kun alettiin rukoilla, laulettiin virsi ja
pataljoonan saarnaaja maisteri Blåfield –  ehkäpä Krimin sodan innoittamana
–  aloitti puheensa sanoin
"Kun herra on kanssamme, niin kuka voisi olla meitä
vastaan" ja jatkoi samaan tapaan. Kun laiva vihdoin lipui satamasta,
sitä seurasivat hurraa-huudot.

Lappeenrantaan, tai oikeamminkin
Lauritsalaan, höyrylaiva Seura ja sen vetämät kolme lotjaa,
johon miehet oli lastattu, saapuivat 7.6. Lappeenrannassa joukkueet
harjoittelivat kaupungin lähellä olevalla kentällä  ja odottivat samalla kuormastonsa
saapumista Kuopiosta aina 21. päivään saakka. Tämän
jälkeen pataljoona lähti Haminaan.[80]

Vuoden 1857 syksyllä oli
Viipurin ruotutarkka-ampujien neljäs komppania jälleen seitsemän
viikon ajan komennuksella Lappeenrannassa. Komppania harjoitteli
täällä sotimisen lisäksi muitakin taitoja. Leirin
päätteeksi järjestettiin komppanialle kokeet, joita
seuraamaan pataljoonan komentaja oli kutsunut lappeenrantalaisiakin.
Viborg-lehden kirjeenvaihtajan mukaan tilaisuudessa laulettiin ensin muutamia
virsiä ja miehistö lauloi sen jälkeen neliäänisesti.
Tämän jälkeen pataljoonan adjutantti Colliander
kuulusteli miehistöltä aritmetiikkaa. Seuraavaksi vuorossa oli
maantiede, joka lehden mukaan oli kaikkein mielenkiintoisin osa
testistä. "Ilman liioittelua voi todeta, että se, kuka ei
ollut läsnä tuota testiä katsomassa, ei voi
ymmärtää, kuinka suuren eron lyhyt 7 viikkoa voi tehdä
ihmisen tietämykseen. Kaikki maailman suuret satamat, meret,
kaupungit jne. sanottiin ja osoitettiin kartalta tarkasti."

Lehti ihmetteli edelleen, kuinka
miehistö oli oppinut tuon kaiken, kun samaan aikaan oli vielä
harjoiteltu ja ammuttu. Suurimman ansion katsottiinkin kuuluvan luutnantti
Collianderille, jolla oli ollut intoa opettaa sotilaita. Kuulustelun
jälkeen majuri Bruun kiitti luutnanttia ja miehistöä ja jakoi 20
parhaalle palkinnoksi suomenkielisen Uuden Testamentin. Lisäksi
saatiin vielä keittoa ja piirakkaa.[81]

Viipurin ruotutarkka-ampujat harjoittelivat
maaliinampumista kaupungin lähikentällä, nykyisen
lentokentän alueella. Esimerkiksi Lappeen kirkossa luettiin 29.4.1860
kuulutus, johon oli kirjoitettu:

"Kuuloitus
!

Tämän kautta tiedä
annetaan että, Maanantaista siintä 7.p. ensitulevasta Touko kuusta
alkain ja sitten joka päivä eteenpäin, Sotaväki harjoitta
maalin ampumista Laagerin kangalla sillä paikalla kusta ennenkin sellaista
ampumista on pijetty; jinga tähen vaaroitetaan lähestymästä
mainittua kangasta ja karjaansa sinne laskemasta.

Lappeenrannassa
9:nen Jaetun Tarkk'ampuja pataljonan kansselista sinä 27. päivä
Huhti kuuta 1860

Överstelöjtnant
Bruun"[82]

Pataljoonan komentaja
everstiluutnantti Paul Bruun erosi vuonna 1867 everstin virasta mutta jäi
edelleen kaupunkiin asumaan. Viipurin tarkka-ampujien Lappeenrantaan komennetun
pataljoonan komentajaksi tuli Bruunin jälkeen everstiluutnantti
August Bergenstråle. Suurten nälkävuosien yhteydessä
suomalaiset ruotutarkka-ampujapataljoonat kuitenkin lakkautettiin
ja näin myös Lappeenrannassa kokoontunut Viipurin
tarkka-ampujapataljoona hajotettiin syksyllä 1868.[83]

10.3 Lappeenrannan reservimiehet

Vuoden 1878 asevelvollisuuslain
mukaan arvottiin kutsunnassa osa miehistä palvelemaan vakinaisessa
väessä kolme vuotta. Mutta jos asevelvollinen sai kyllin korkean
arpalipun, määrättiin hänet reserviin. Reserviläisiä
taas koulutettiin viisivuotisen reservikauden kolmena ensimmäisenä
kesänä yhteensä 90 vuorokautta. Reserviläisten
koulutusta varten määrättiin kuulutuksella helmikuussa 1882
jokaiselle maan tarkka-ampujapataljoonalle oma reservipiirinsä,
joissa kussakin oli neljä reservikomppaniaa.[84]

Lappeenrantaan sijoitettiin 8.
Viipurin pataljoonan reservipiiriin kuuluva 29. reservikomppania.
Vuonna 1882 suurin oli Turun piiri, jossa kutsuntaan osallistui 1 435
miestä. Koko maasta oli yhteensä 8 666 reservimiestä.
Viipurin piirissä reservimiehiä oli vähiten –
789 miestä. Nämä jakautuivat vuoden 1882
kutsunnassa seuraavasti.

29. komppania                    237
miestä

30.                                      239

31.                                      147

32.                                      163[85]

29. reservikomppanian alueeseen
kuuluivat Viipurin kaupunki, Viipurin maaseurakunta, Johanneksen
pitäjä, Koiviston ja Säkkijärven pitäjät,
Lappeenrannan kaupunki, Lappeen ja Taipalsaaren pitäjät.[86]

Lappeenrannan reservikomppanian
ensimmäiseksi päälliköksi nimitetty Berndt von Hertzen sai
vakinaiseksi alipäällystöksi vääpeli
Waldemar Sirénin ja kouluttaja-aliupseereiksi nuoremmat aliupseerit,
joilla oli sangen keisarilliset etunimet Aleksanteri Jaatinen,
Aleksanteri Träskman ja Konstantin Wanhanen.[87]
Tämän vakituisen päällystön lisäksi määrättiin
kesiksi kouluttajat Viipurin tarkka-ampujapataljoonasta.[88]

Lappeenrannan reservikomppanian
ensimmäiseksi kesäksi komennettiin siihen kesäkuun
lopussa 1883 Viipurin tarkka-ampujapataljoonasta välskäri
Wilhelm Stenholm, signalistit Tuomas Kukko ja Matti Korman sekä
14 tarkka-ampujaa. Vielä heinäkuun alussa saapui opetusupseeri
vänrikki Hellman paikalle.[89]

Heinäkuun alkupuolella
reservikomppania alkoi saada Viipurin tarkka-ampujapataljoonasta
välineitä reservikokouksen tarpeisiin. Heinäkuun
neljäntenä saapunut materiaali antaa jonkinmoisen
kuvan reservikomppanian koostumuksesta, varustuksesta
ja yleisemminkin sen esineellisestä ympäristöstä.

Heinäkuun neljäntenä
1883 reservikomppaniaan saapui

Patjanpäällisiä 302,
Tyynyjä 302, Hihnoja päällystakkeihin solkineen 302, Telttoja 2,
Telttatarpeita, Nappeja 2, Tukia 2, Kulmapaaluja 8, Nuorakimppuja 2, Kuppeja 8,
Paaluja 8, Nappuloita 40, Koneita tarpeineen huoneampumiseen 8, Patruunataskuja
47. Komppanian sairaalaan toimitettiin Paitoja 12, Alushousuja 12, Lakanoita
24, Tyynyn päällisiä 18, Esiliinoja 3,
Patjanpäällisiä 6, Pyyheliinoja 6, Yönuttuja 6,
Villapaitoja 3.[90]

Hiukan myöhemmin komppaniaan
toimitettiin vielä Lakkeja 302, Päällystakkeja 302, Asetakkeja
302, Voimistelupaitoja 302, Liinahousuja 302, Kaulaliinoja 302, Mustattuja
saappaita 152, mustaamattomia saappaita 57, Uusia kiväärejä
pistimineen 296, Vanhoja kiväärejä huoneampumista varten 8, Suolivöitä
301, Solkia ja renkaita suolivöihin 301, Sapeli vääpelille 1,
Suolivyö sapeliin 1, Ruuvitalttoja 296, Pesureita 296 ja Pesumukeja 296.[91]

Heinäkuun kuudentena 1883
reservikomppaniaan saapui pääosa eli 208 reservimiestä. Samana
päivänä pidetyssä lääkärintarkastuksessa
todettiin saapuneista miehistä 36 sotapalvelukseen
kelpaamattomaksi. Seuraavana päivänä nämä poistettiin
rullista. Myöhemmin lehtitiedot kertoivat Lappeenrannassa
reservimiehiä ilmoittautuneen riviin 214 läsnäolevaa
ja 26 jääneen pois. Reservimiesten käytös oli lehtitietojen
mukaan yleensä hyvää, joskin viimeisenä iltana oli Lappeenrannassa
vietetty meluisaa elämää.[92]

Seuraavana aamuna alkoi komppanian
tarkkaan säännelty arki. Reservimiesten käsikirja opasti
seuraavasti: "joka aamu, heti noustuansa, tulee hänen panna
järjestykseen makuusijansa, harjata vaatteensa, puhdistaa napit,
saappaat ja hihnat; huolellisesti paikata se mikä ehkä on rikki
mennyt; tarkastaa ja pyyhkiä kiväärinsä; pestä
kasvonsa, kaulansa, korvansa ja kätensä, huuhtoa suunsa ja kammata
tukkansa, jonka tulee olla lyhyeksi leikattu, mutta ei ajeltu niskasta
ja ohimoilta. Sittenkuin hän on lukenut aamurukouksensa, on hän
valmis menemään aamutarkastukseen".[93]

Alkuvaiheessa reservimiehillä
oli edessä tukan leikkuu, saunominen ja varusteisiin tutustuminen.
Tämän jälkeen alkanut koulutus Saarisen mukaan sisälsi
pääasiassa ampuma- ja yleistä koulutusta, ampumakoulutusta
hivenen painottaen. Tämä alkoi aseen käsittelystä,
siirtyi tähtäysharjoituksiin ja paukkupatruuna-ammuntaan
ja päätyi kovapanosammuntoihin. Aseena oli
1870-luvulla Venäjän jalkaväen käyttämä
4 linjan kivääri eli kehittäjänsä, amerikkalaisen
kenraali Berdanin mukaan kutsuttu ase. Yleinen sotilaskoulutus
käsitti sulkeis- ja avoharjoituksia, marsseja ja manöövereitä
sekä sotilasvoimistelua. Lisäksi opetettiin jonkin
verran muassa lukemista, laskentoa ja kirjoitusta. Päivät
olivat lyhyen koulutusajan vuoksi pitkiä. Aamupäiväpalvelus
kesti yleensä klo 8–11 ja ruokatauon jälkeen klo 15–18.
Vapaa-ajastakin kului osa harjoituksiin.[94]

Ensimmäisen kerran
reservikomppaniasta pääsi heinäkuun puolivälissä
kirkkoon 25 miestä ja aliupseeria vänrikki Hellmanin
johdolla.[95] Osa
reservimiehistä ei jaksanut koko harjoitusaikaa. 16.
heinäkuuta jouduttiin neljä miestä päästämään
"kivuliaisuuden vuoksi" kotiin. Toisaalta myös yksi sairauden
takia 6. päivän ilmoittautumisesta myöhästynyt
reservimies saapui komppaniaan vasta 18. päivänä.[96]

Reservikomppaniassa tuotti ongelmia
aluksi eräs komppanian aliupseeri. Hän kävi luvatta kaupungissa,
hankki luvattomalla tavalla viinaa ja joi itsensä kolmen
komppaniaan komennetun Viipurin tarkka-ampujan kanssa juovuksiin.
Rangaistukseksi syylliset määrättiin arestiin,
joka kuitenkin muutettiin "2 tuntiin kiväärillä".
Myöhemmin kyseinen aliupseeri lähetettiin juopumuksen ja
epäasiallisen kielenkäytön takia Viipurin pataljoonaan
rangaistavaksi.[97]

Reservimiehet
pääsivät lauantaisin kotilomalle, jolta oli palattava
sunnuntai-iltana. Niille, jotka eivät esimerkiksi pitkän matkan
vuoksi halunneet käyttää kotilomaa, järjestettiin
kenraalikuvernöörin vuonna 1886 antaman määräyksen
perusteella sunnuntai-iltoina lauluharjoituksia, pelejä, tansseja muuta
vastaavaa.[98]

9.8.1883 reservikomppaniaan
tuli toinen reservimiesten erä. Nyt olivat vuorossa vuoden 1882 kutsunnan
reservimiehet, joita saapui komppaniaan 240. [99]

Reservimiesten palvelus ei
päättynyt ensimmäisen kesän päiviin, vaan vielä
oli käytävä komppaniassa kahden kesän aikana.
Ensimmäisenä kesänä oltiin komppaniassa 45 vuorokautta,
toisena 30 ja kolmantena 15 vuorokautta.[100]

Syyskuun lopussa 1885 piti Viipurin
pataljoonan päällikkö eversti Mallén reservimiehille
lopputarkastuksen. Sen kohteena olivat kolmannen kesänsä
harjoitukset päättävät reservimiehet
eli siis vuonna 1883 aloittaneet. Kaksipäiväisessä
tarkastuksessa tutkittiin ensin ampumataito, ja sen jälkeen oli
manööveri isolla leirikentällä. Ensimmäiset
reservimiehet saivat tarkastajalta runsaasti kiitosta ja lähtivät
perjantaipäivänä, Lappeenrannan Uutisten
mukaan, "täysin oppineina viimeisen kerran kokouspaikastaan".[101]

Reservikomppaniajärjestelmää
kritisoitiinkin. Lappeenrannan reservikomppanian lopettaessa
syksyllä 1886 senvuotiset harjoituksensa pohti Östra Finland-lehti
reservikomppaniajärjestelmän tehoa. Katsoja ei
lehden mukaan voinut asettaa reservimiesten harjoituksille kovin
suuria vaatimuksia; oli selvää, ettei metsästä
tullut maajussi voinut kolmessa kuukaudessa oppia kaikkea niin hyvin
kuin aktiivipalvelusmiehet kolmessa vuodessa. Siksi reservimiesten
kanssa pitäisikin keskittyä vain sodankäynnin
kannalta tärkeimpiin taitoihin, kuten esimerkiksi maaliinampumiseen.
Yleensä pitäisi koulutusajan 90 päivää olla
lehden mukaan vain yhdessä kesässä.

Lehti puuttui myös aikaisempina
vuosina 29. reservikomppaniassa esiintyneisiin kouluttajien
väkivaltaan ja raakuuksiin. Tällaisen oli nyt todettu vähentyneen.
Kirjoittaja oli kuitenkin sydämistynyt siitä, että reservikomppanian
päällikkö oli määrännyt vierailukiellon komppaniaan.
Koskaan aikaisemmin ei edes aktiivipataljoonissa ollut tehty
näin. Kirjoittajan mielestä oli alhaista, ettei yleisö,
joka sentään piti yllä varuskuntaa, päässyt
käymään poikiensa "kotiin".[102]

Lappeenrannan reservikomppanian
toiminta jatkui ensimmäisten vuosien mallin mukaan aina vuoteen 1899
asti. Joskus komppania harjoitteli myös vakinaisen pataljoonansa
kanssa joko leirikokouksen tai muussa yhteydessä. Tällöin
harjoitukset liittyivät Viipurin pataljoonan toimintaan. Esimerkiksi
vuoden 1884 matkasta kertoi Ilmarinen-lehti elokuun numeroissa.

Pataljoona herätettiin
Viipurissa keskiyöllä ja lähti marssille kohti
Lappeenrantaa kello kolmen aikaan. Ennen lähtöä nautittiin
ruoaksi hernekeittoa. Lappeenrantaan saavuttiin marssin
jälkeen juhlavissa merkeissä. Pataljoona marssi
Porilaisten marssin soidessa ja suuren ihmisjoukon seuraamana
halki kaupungin. Leiripaikka oli Lappeenrannan reservikomppanian
harjoituskentällä, jonne päästyään
Viipurin tarkka-ampujat pystyttivät teltat, söivät ja
joivat. Leiriohjelmaan kuului taisteluharjoituksia, joita
käytiin välillä yhdessä reservikomppanian kanssa.
Yhtenä päivänä tarkka-ampujat pääsivät Lappeenrannan
torille, jossa kaupunkilaiset kestitsivät vieraita viinaryypyillä,
oluella ja nisuilla. Kaupungin edustaja piti lisäksi torilla
puheen, jossa kiitti pataljoonaa hyvästä
käytöksestä ja toivotti onnea. Viikon kestäneiden
harjoitusten jälkeen pataljoona palasi jälleen marssien
Viipuriin.[103]

Myös vuonna 1889 Viipurin
pataljoona kävi Lappeenrannassa. Marssi alkoi 18.7. ja kesti kolme
päivää ja kaksi yötä. Matka oli niin rankka, että
lopussa tarvittiin jo sairaskärryjäkin avuksi. Perille
päästyä käskettiin osa pataljoonan miehistä heti
ampumaharjoituksiin, jotta nähtäisiin, miten väsyneet marssista
tulleet miehet ampuivat. Lisäksi alkoi sataa. Tämän jälkeen
sentään päästiin syömään hernekeittoa
ja jokainen sai vapaasti levätä. Seuraavana päivänä
osa miehistä laskettiin kirkkoon.

Maanantaina alkoivat harjoitukset,
Viipurin Sanomien mukaan tehtävinään muun muassa välimatkan
arviointi, etuvartiopalvelus, kenttäammunta,
sapöörihautojen kaivu ja ketjuäksiisi. Kerran oli
myös "trevoka" eli hälytys ja sen jälkeen
lehden mukaan alkoi pikkusota. 2.8. pidettiin ampumakilpailu.
5.8. juhlittiin pataljoonan vuosijuhlaa. Ensin pidettiin kirkkoparaati
soveliaalla paikalla lähellä olevassa metsässä,
minkä jälkeen soitti soittokunta. Sitten piti pastori Lindholm
saarnan ja rukouksen, lähinnä keisarin puolesta. Tämän
jälkeen piti pataljoonan komentaja puheen. Lopuksi hurrattiin useaan
otteeseen: muun muassa keisarille, Suomelle, Suomen sotaväelle,
kenraalikuvernöörille, kenraaliluutnantti
Ramsaylle ja miehistölle itselleen. Päivällisellä
miehistöä kestittiin Viipurin Sanomien mukaan "aika tavalla".
Normaalin annoksen lisäksi joka miehelle annettiin
nisuleipä, vähän sianlihaa ja potaattihöystettä.
Takaisin Viipuriin lähdettiin 6.8. Matkalla oli vielä marssin
ensimmäisessä yöpymispaikassa taisteluharjoitus
Lappeenrannan reservikomppanian kanssa.[104]

Reservikomppanian
normaalielämästä poikkesivat vuoden 1885 kesän
harjoitukset keisarin vieraillessa Lappeenrannassa. Reservikomppania,
jossa vuoden 1883 kutsunnan miehet olivat kolmannen kesän
harjoituksissaan, osallistui viidentenä elokuuta paraatiin ja
seuraavana päivänä manööveriin, jota keisari
seurasi. Komppania sai keisarin kiitokset sotilaallisista
taidoistaan ja lisäksi Aleksanteri kysyi, kuinka kauan komppania
oli ollut koottuna harjoitukseen.

Loppuparaatin jälkeen saatiin
tietää keisarin käyvän reservikomppanian parakeilla.
Nyt miehet marssitettiin pikavauhtia komppaniaan ja ryhmitettiin
ilman kivääreitä molemmin puolin miehistöparakin
sisäänkäyntiä. Pian keisari saapuikin puolisonsa
seurassa lipuin ja kukkaköynnöksin koristellulle
alueelle. Ensin keisaripari astui sisään miehistöparakkiin,
joka tarkastettiin perusteellisesti. Samalla keisari kyseli
reservimiesten koulutuksesta, lukumäärästä
ja heidän tekemisistään talven aikana. Aleksanteri oli
ainakin reservikomppanian päällikön raportin mukaan tyytyväinen
parakin mukavuuteen ja erityisesti ilmanvaihdon toimivuuteen.

Parakilta käveltiin
upseeritaloon, jota keisari piti huoneet nähtyään
tarkoituksenmukaisena ja viihtyisänä. Erityisesti ihailtiin
verannalta Saimaalle avautuvaa näköalaa. Upseeritalolta
käveltiin komppanian keittiölle, jossa keisaripari maistoi
valmistuvaa ruokaa. Komppanianpäällikkö Hoffströmin
mukaan ruokalajina sattui olemaan hernekeittoa, jonka keisarilliset
makutuomarit arvostelivat erittäin hyväksi.
Ylipäätään keisari piti myös keittiötiloja
toimivina. Tämän jälkeen katseltiin vielä
komppanian muita rakennuksia, ja sitten keisaripari siirtyi
kaupunkiin.[105]

Hernekeiton osuminen ateriaksi ei
ollut ihme, sillä reservimiesten ruokalista sisälsi
pääosin keittoja suolakalan ohella. Reservimiesten
ruokavaliosta voidaan ottaa esimerkiksi vuoden 1895 viikoittain
samana pysynyt ruokalista.[106]

Päivä             Aamiainen                           Lounas                               Päivällinen

Su                 Suolakala
ja                       Perunakeitto                        Velli

tee

Ma                 Suolakala
ja                        Hernekeitto                          Velli

tee

Ti                   Suolakala
ja                        Kaalikeitto                           Puuro

tee

Ke                 Suolakala
ja                       Hernekeitto                          Velli

tee

To                 Suolakala
ja                        Kaalikeitto                           Puuro

tee

Pe                 Suolakala
ja                       Hernekeitto                          Velli

tee

La                  Suolakala ja                        Hernekeitto                          Puuro

tee

Vuoden 1885 leiri ja keisarivierailu
meni ilmeisesti kaikin puolin hyvin, sillä Suomen sotaväen
päällikkö kiitti elokuun lopussa kaikille leiriin
osallistuneille joukko-osastoille lähettämässään
kiertokirjeessä niitä hyvästä suorituksesta.
Reservikomppaniaan saapuneessa kiertokirjeen suomennoksessa Ramsay
kirjoitti muun muassa:

"Jo ennen leirikokouksen alkua
olin minä täydellisesti vakuutettu siitä, että
jokainen upseeri, niin myös joka ainoa alipäälliköistä
ja miehistöstä tekisivät kaikkia, jotta joukot Hänen
Majesteettinsa tarkastaessa esiintyisivät paraiten. Ja
tämä minun vakuutukseni toteentui täydellisesti..."[107]

Viipurin pataljoonan reservipiirin
esikuntaupseereina olivat everstiluutnantit Carl Julius Stjernvall ja
Oskar Adolf Järnefelt. Lappeenrannan reservikomppanian
päällikköinä toimivat

majuri                                 Berndt
von Hertzen

everstiluutnantti                  Berndt
Hoffström

kapteeni                              Emanuel
Wikberg

kapteeni                              Otto
Palmroth[108]

Lappeenrannan reservikomppania
piti viimeiset harjoituskokoukset kesällä 1899.
Lopullisesti komppanian toiminta lakkautettiin vuonna 1902.[109]

Pentti Viskarin laatiman
Lappeenrannan reservikomppanian vahvuuksia eri kesinä seuraavan taulukon
mukaan harjoituksissa kävi komppanian toiminnan aikana yhteensä
7042 reservimiestä.[110]

Eri vuosina vahvuus jakautui
seuraavasti

Kesä             Komppanian
kokonaisvahvuus kesän aikana

1883              448

1893              368

1894              375

1895              351

1896              331

1897              355

1898              397

1899              467

1884              613

1885              579

1886              469

1887              422

1888              359

1889              420

1890              384

1891              352

1892              352

1893              368

1894              375

1895              351

1896              331

1897              355

1898              397

1899              467[111]

11 LEIRIKOKOUKSET

11.1 Ensimmäiset leirit vuosina 1885 ja 1888

Alkukesällä 1885 pidettiin
Lappeenrannassa ensimmäinen suuri suomalaisten asevelvollisten leiri.
Tarkka-ampujapataljoonat, lehtitietojen mukaan yhteensä noin 4
500 miestä[112]
saapuivat varuskunnistaan Lappeenrantaan. Suurin osa niistä matkusti
junalla, Viipurin pataljoona marssi ja Saimaan seudun
pataljoonat tuotiin vesitse. Mikkelin tarkka-ampujapataljoona
tuli tänne neljällä lotjalla ja kahdella höyryaluksella.
Miehistö sijoitettiin lotjiin ja upseerit tulivat höyrylaivalla.
Mikkelissä käytiin lähtöpäivänä  14.6. ensin kirkossa lähtörukouksessa
ja siirryttiin rankassa vesisateessa aluksiin. Matkalla
pataljoonan soittokunta soitti ja laulajat lauloivat.
Matka kesti yli yön ja seuraavana päivänä oltiin Lappeenrannassa.[113]

Asevelvollisten sotilaiden matka
Lappeenrannan leirille herätti väestössä suurta
kiinnostusta. Muun muassa Turun pataljoonan matkatessa junalla kohti
Lappeenrantaa oli kaikilla pysähdysasemilla kasapäin uteliaita.[114]
Viipurin pataljoona tuli muista pataljoonista poiketen leirille marssien.
Viipurissa saatteli sotilaita runsas joukko, jonka Ilmarinen-lehti
väitti suurimmalta osaltaan koostuneen "nuorista
tyttö-hempukoista". Sotilaat marssivat ensin kymmenen virstaa,
kunnes lepäsivät ja sammuttivat janoaan lähitaloista
ostetulla maidolla. Yöpymispaikkaan Torikan kylään
saavuttiin laulaen ja musiikin soidessa. Seuraavana
päivänä päästiin Lappeenrantaan. Siellä
oli useita pataljoonia ihmettelemässä pölyisiä ja
matkasta väsyneitä marssijoita. Leirillä levättiin
hetki, moni asevelvollisista ensimmäistä kertaa
"vaatteesta tehdyssä tuvassa". Tämän
jälkeen saatiin hernekeittoa, jota "pojat halulla popsivat
aikalailla".[115]

Kaksi tykkipatteria saapui
Lappeenrantaan rautateitse heinäkuun alussa.[116]
Tykistöosaston mukanaolo oli uutta monille asevelvollisista, joista
Kaiku-lehden mukaan "useimmat eivät ole koskaan nähneet
kanuunaa".[117]

Kesä- ja heinäkuun
vaihteessa leirille tuli myös 18 kadettia Haminan kadettikoulusta
ottamaan osaa harjoituksiin. Kadetit erottuivat leirillä punalakkisina;
niitä he joutuivat pitämään, kunnes suorittivat
kokeen, jonka jälkeen saivat päällystöunivormut
ylleen.[118]

Hämeen Sanomien Lappeenrannan
leiriltä saaman kirjeen mukaan kaupungin ennen niin hiljainen
elämä muuttui sotilaiden saavuttua tavattoman vilkkaaksi.
Maaseudun asukkaat toivat tavaroita kaupunkiin, jossa ne menivät
hyvin kaupaksi. "Tämä siis vähän
virkistää elämää näissä yksinäisissä
seuduissa, joiden keskellä Lappeenrannan kaupunki sijaitsee."[119]
Leiriä varten saapui tänne Viipurista useita ajureita.
Ratsupoliisejakin oli lähetetty valvomaan yleistä
järjestystä leiripaikan läheisyydessä.[120]

Leiri herätti
siviiliväessä suurta uteliaisuutta ja sitä kävivät
päivittäin katsomassa "korkeammat ja alemmat vieraat;
sillä kaikilla, alkaen kreivistä mökkiläiseen saakka, on
täällä omaisiansa."[121]
Leiriä katsomaan tulleita uteliaita kiinnostivat mahdollisten omaisten
lisäksi teltat ja muut sotilaiden tarvikkeet; ehkä eniten huomiota
herättivät kuitenkin sotilaiden harjoitukset ja sotilaiden
neliääninen laulu, jollaista ei liene ainakaan yhtä laajassa
mitassa paikkakunnalla aiemmin kuultu. Laulua harrastettiin runsaasti,
aina harjoitusten jälkeen komennettiin komppanioissa laulajat
eteen ja marssikäskyllä alkoi myös laulu.[122]

Lehdistön mukaan ennen
leirikokousta pelättiin Lappeenrannassa jonkin verran yleisen
järjestyksen häiriöitä. Leirin alussa tämä ilmeni
sotamiesten vieroksuntana. Eräs Uuden Suomettaren haastattelema
Oulun pataljoonan mies kertoi, että ihmiset Lappeenrannassa
näyttivät kammoavan heitä, varsinkin naiset: "jos
kuitenkin sattumalta kohtasivat joitakuita sotamiehiä, niin
heti tekivät näin" (tämän sanoessaan
peitti hän silmänsä kämmenellään)
"vaikka kyllä sormien välistä tirkistelivät, kuin
hiiri lattianraosta." "Luulivat kai", lisäsi
hän, "meitä samanlaisiksi kuin ryssät Parolan leirissä".
Uuden Suomettaren kirjeenvaihtaja piti pelkoa turhana,
sillä leirissä pidettiin hyvää kuria ja sotamiesten
käytös oli moitteeton. Tämän kaupunkilaiset tunnustivatkin
lehden mukaan leirin loppupuolella ja kokousten toivottiin
jatkuvan tulevaisuudessakin.[123]

Sotaväen ja
siviiliväestön suhteissa ilmeni joskus kitkaakin. Lappeenrannan
Uutiset kertoi 22.9.1885 kaupungissa kesäisen suuren sotaharjoituksen
aikana erään ajurin sanoneen kauppias Ruotzin puodin
kohdalla tykkiväen läsnäollessa "perkele".
Tästä eräs kaupunkiin sijoitetun tykkiväen
upseeri kapteeni Staecker, pahastui niin, että lähetti kirjeen
maistraatille vaatien ajurin rankaisemista. Maistraatti ei lehden
mukaan voinut kuitenkaan tehdä mitään, sillä
ajurin numeroa ei saatu selville. Maistraatin
käytöksestä sydämistynyt kapteeni valitti edelleen
Helsinkiin.[124]

Asevelvollisten leirin arkea olivat
ampumakoulutus ja tarkastukset, taistelu- ja paraatiharjoitukset.[125]
Harjoittelua motivoi erityisesti odotettu keisarivierailu. Osin
tähän liittyen pidettiin kenraali Ramsaylle jo 26.6. 1885 paraati,
jota johti Viipurin pataljoonan komentaja Wallén. Siinä kahdeksan
asevelvollista pataljoonaa muodostivat yhdessä kaksi prikaatia,
ja vain kaartin pataljoona oli erikseen.[126]

Samana päivänä
saapunut kenraalikuvernööri Heiden kiersi seuraavana
päivänä Ramsayn ja kuvernööri von Daehnin kanssa
leirissä. Kierroksen päätteeksi kuultiin muutamia musiikkikappaleita,
joita esitti 220-miehinen kuoro. Esityksiä pidettiin mainioina ja
kapellimestari Leanderia kiitettiin kovasti. Lappeenrannasta Heiden
matkusti Pietariin ilmoittamaan leirikokouksesta keisarille.[127]

Turkulainen Aura-lehti julkaisi
Lappeenrannan leiriltä 30.6.1885 lähetetyn kirjeen, jossa nimimerkki
"Jäykkä" kertoi leirialueella olleen juhannuksena
toistakymmentä kokkoa. Leirillä vietettiin vapaa-aikaa ja musiikki
soi. Lopuksi kirjeen mukaan alettiin tanssia Karjalan kaunotarten kanssa.
Leirillä oli ennen juhannusta jo ensimmäinen yhteinen
paraati, jota komensi kenraaliluutnantti Ramsay. Tämä ei
onnistunut kiitettävästi, sillä kirjeen mukaan kuuma, helteinen
päivä oli veltostanut miehet ja hirveä pöly ja tuhka,
joka nousi epätasaisesta nurmesta, teki kaunomarssin ja juoksun
lähes mahdottomaksi.

Perjantaina
iltapäivällä kokoontuivat leirijoukot telttarivien eteen
etulinjalle juhlapukuisina. Kenraalikuvernööri kulki
rintamaa pitkin ja tervehti venäjäksi jokaista pataljoonaa.
Kunkin pataljoonan soittokunnat soittivat pataljoonansa
marssia Heydenin kulkiessa ohi. Auran saaman kirjeen mukaan
tällä tavalla otettiin aina leiriin saapuvat korkeammat
päälliköt vastaan. Tapaa nimitettiin "leiriin
sisäänotoksi". Juhannuksen jälkiviikolla ei
leirillä tavanomaisten harjoitusten ja ampumisen
lisäksi ollut merkittäviä tapahtumia. Kirjeen
kirjoittajan mukaan leiriläiset kävivät
päivittäin uimassa Saimaassa, jonne oli telttalinjasta
matkaa vain puoli virstaa.[128]
Uimarannalla oli ajoittain jopa 2000– 3000 miestä.[129]

2.7. 1885 päivätty kirje
kuvasi edelleen leirielämää. Kiirettä oli pitänyt ja
kuivaa. "Koko leiriolomme ajan on ollut yhtäläinen
pölytys sillä ainoastaan kolme erää on satanut...
Harjoitusten välitunnit on aina siivoustöitä, jos ei itse
kentällä ja telttalinjalla, niin sitten telttarivien takaisessa
metsässä, joka puiston tapaiseksi siivotaan ja tasataan."
Harjoituksia kirjoittaja piti rankkoina ja monen olikin täytynyt
lähteä rivistä kesken harjoituksen. Jotkut valittivat
rintaansa ja monilla olivat jalat kipeitä. "Saadaan
nähdä, jos eletään, että monen keuhkot ovat perin turmeltuneet
kun leiriaika loppuu tuosta tuhkasta ja mudasta, jota joka askeleella
savupilvenä sieraimiin tupruaa". Ramsay piti 2.7.
taas paraatin, ja nyt se onnistui hyvin.[130]

Heinäkuun helle lisäsi
leiriharjoitusten raskautta. Esimerkiksi heinäkuun lopussa oli yli 30
astetta varjossa ja harjoitukset tehtiin kuuma talvilakki
päässä, hartioilla sinellirulla kattiloineen ja raskas
kivääri kädessä. Oulun lehti näki asiassa
valoisammankin puolen: palkintona oli erinomaisen hyvä ruokahalu,
hyvä terveys ja sikeä, makea uni. Erityisen rasittava harjoitus oli
heinäkuun lopussa. Ensin marssittiin ja juostiin ampumaketjussa
virstamääriä kovassa helteessä metsien läpi
ja viimein rynnäköitiin vanhoja linnoitusvalleja
vastaan, joille kiivettiin toisten olkapäiltä. Samana iltana
tuli vihdoinkin rajuilma. Satoi niin rankasti, että koko
leirikenttä oli yhtenä järvenä; kaartin pataljoonan
teltat olivat vähän ylemmällä maalla, mutta Uudenmaan,
Turun ja Vaasan pataljoonan alueella oli paikoin vettä polvia myöten.[131]
Hämeen Sanomat kertoi vettä olleen niin runsaasti, että
eräs asevelvollinen oli uinut ulos teltastaan.[132]

Auralle 20.7.1885
lähettämässään kirjeessä leiriläinen kertoi
Ramsayn alkaneen pitää ampumatarkastuksia Suomen sotaväelle.
Torstaina oli Turun ja Hämeen pataljoonien tarkastukset.
Turun pataljoonan ammunta onnistui erinomaisesti –  kirjoittajan mukaan komppanioiden
yhteistulos oli "yli oivallinen, kaikkien arvolauseitten
ulkopuolella". Ramsay oli kiittänyt ampujia kahdesti. 3.
heinäkuuta odotti Turun pataljoonaa Ramsayn pitämä miehistön
yleinen katselmus ja kanslian ja kassavarain tarkastus.[133]

Hufvudstadsbladetin toimittaja
kuvasi elävästi ennen keisarivierailua pidettyjä
paraatiharjoituksia. Kirjoittaja lähti kaupungista leirille aamulla
klo 8.30. Siellä oli jo täysi hyörinä
päällä. Eri pataljoonat harjoittelivat jo kello
seitsemästä alkaen. Kenraaliluutnantti Ramsayn tiedettiin
tulevan kello kymmeneltä pitämään harjoitusparaatia.
"Hetken vain ehtivät joukot levätä, kun trumpettisignaalit
kutsuivat ja pataljoonat astuivat musiikin tahdissa kentälle. 5000–6000
miestä järjestyi nopeasti. Ensin Ramsay teki kierroksen
joukkojen läpi ja tervehti niin päällystöä ja
miehistöäkin. Sitten hän nousi ratsaille ja siirtyi kentän
länsipuolelle adjutantteineen. Eri soittokunnat olivat taas toisella
puolella kenttää. Kun oli soitettu marssi, paraati alkoi."
Hufvudstadsbladetin mukaan hikipisarat helmeilivät kesäkuumuudessa
sotilaiden kasvoilla ja paksu pölypilvi leijaili marssijoiden
ympärillä. Ramsay oli tyytymätön ensimmäiseen
harjoitukseen, joten se toistettiin vielä. Sen jälkeen
seurasi juoksumarssi, ja kun ryytyneet, mustanaamaiset
miehet juoksivat Ramsayn ohi, hän huusi komppanialle
venäjäksi joko "slava" tai "haraso", tai sitten
ei mitään; tämä tuomio lankesi useimmille komppanioille.
Myös juoksumarssi jouduttiin ottamaan uudelleen. Tämän
jälkeen paraatiharjoitus päättyi.[134]

Leiripalvelus oli hyvin rasittavaa.
Erilaisia harjoituksia oli päivittäin. Esimerkiksi ampumarata
sijaitsi 2– 3 virstaa leiristä ja sinne jouduttiin lähtemaan
kello neljältä aamusta harjoituksen kestäessä
kello 12:een asti.[135]

Leirin päiväjärjestys
oli Oulun Lehden mukaan seuraava.

5.30               Herätys

6.00               Aamutee

6.30               Harjoitukset
alkavat

11.00             Liha-annosten
jako (1/2 naulaa)

11.30             Uimaan

12.00             Vahtien
vaihto

12.30             Päivällinen
ja pieni päivällisuni

16.30             Iltapäiväharjoitukset
alkavat

19.30             Illallinen

21.00             Iltahuuto[136]

Aamiaiseksi saatiin teetä ja
kaksi sokeripalaa, ruisleipää sai niin paljon kuin jaksoi
syödä ja lisäksi annos silliä. Illallisella voitiin
puuron sijasta antaa teetä sillin tai juuston kanssa. Välillä
tarjottiin myös maitoa tai piimää. Joissakin
yksiköissä, ainakin Vaasan pataljoonassa, sai aterioilla
sahtiakin. Uuden Suomettaren mukaan leiriruoan laatua ei moitittu,
joskin jotkut pitivät sitä yksitoikkoisena. Ruoka syötiin
joissakin pataljoonissa fajanssiastioista, joissakin
puukupeista ja joissakin varusteisiin kuuluvista metalliastioista.[137]

Tyysterniemen leipomossa
valmistettiin Uuden Suomettaren mukaan "kuivaa läpileipää
eli kyrsää". Kotitienoillaan leireilevät Itä-Suomen
pataljoonat kuitenkin söivät pehmeää ruisleipää.
Aiemmin oli ollut tapana jakaa annos viinaa sotamiehelle erityisesti
rasittavimpien harjoitusten jälkeen, mutta Lappeenrannan leirillä
tämä ollut enää käytössä. Sen sijaan joskus
saatiin olutta.[138]

Ruoka-annoksia pidettiin
hyvinä. Kahdesti päivässä saatiin teetä, sitten 1/2
naulaa lihaa, päivälliseksi oli herne- tai perunasoppaa ja puuroa ja
illalliseksi puuroa tai velliä. Leipä oli ainakin Oulun Sanomien
saamien leirikuulumisien mukaan hyvin maukasta. Oulun Sanomat
myös kertoi, että monet vapaaehtoiset, joiden täytyi itse kustantaa
elatuksensa, söivät artelleissa sotamiesten ruokaa, vaikka he
olisivat voineet käyttää myös upseeriravintoloita.[139]
Ruoka myös riitti, sillä kruununvouti oli jo talvella 1885
kerännyt Lappeelta ruokaa seuraavan kesän leiriä varten.[140]

Teltoissa oli tietenkin hankalampi
asua kuin kasarmiolosuhteissa. Miehillä oli mukanaan
runsaasti varusteita, joiden säilytys ahtaissa teltoissa tuotti
omat vaikeutensa. Lisäksi täällä piti olla koko
ajan valmiustilassa hälytyksen varalta. Rauman
Lehdessä julkaistujen Lappeenrannan leirimuistelmien mukaan
Turun pataljoonalle tuli kuitenkin vain kerran kiire. Sateisena aamuyönä
useat asevelvolliset, nukuttuaan siihen asti täydessä
varustuksessaan, riisuutuivat ja arvelivat, ettei hälytystä
enää annettaisi. Silloin kuitenkin alkoivat jokaisessa
vahdissa olevat torvensoittajat soittaa hälytystä.
Kaikki yhdeksän pataljoonaa saatiin kuitenkin kentälle nopeasti.
Siellä Ramsay tervehti joukkoja ja kertoi mistä päin vihollinen
oli hyökännyt. Tätä vastaan sitten sodittiinkin
seuraavaan puoleen päivään asti.[141]

Asevelvolliset saivat ainakin
eräinä sunnuntaina käydä kaupungissa, mutta
ravintolassa käyntiä ei suvaittu. Laatokka-lehden
kirjeenvaihtaja nimimerkki J.L. kuvasi tilannetta näin:
"Iltapuolella saa osa luvan kävellä kaupungissa, vaan
ei päällikköjen nähden kapakassa. Tämä on
hyvä ja kiitettävä tapa. Mutta ompa kyllä tiedetty
keinoja keksiä tämänkin hankaluuden poistamiseksi
asevelvollisiltamme. On näet asetettu kaupungin syrjäpuoleen
likaisenlainen anniskelu (kapakka), jossa asevelvolliset
saavat vapaasti pitää juoma-seurojansa,
sillä semmoiseen kapakkaan ei minkäänlainen upseeri
velvoita itseänsä käymään, kun kaupungin keskellä
on puhtaampia ja kaikinpuolin hienompia kokonaista neljä.
Tämä anniskelu on mielestäni suuri turmeluksen pesä;
ikävin, hyvin ikävin silmin katselin tuota kurjaa paikkaa,
mikä on tuohon tiensyrjään asetettu koko maamme turmioksi."[142]

Auraan lähetetyssä
kirjeessä taas valitettiin, että huvitukset eivät
tyydyttäneet kaikkia, sillä Mikkelin pataljoonasta oli
karannut kolme asevelvollista –  kirjoittajan mukaan "niitä
herran heikoimpia".[143]

Karkaamiset uhkasivat
lisääntyä, sillä elokuun alussa Auran saaman
kirjeen mukaan oli seitsemän leirin päävahtiin
lukittua asevelvollista yrittänyt pakoa. Eräs vaasalainen oli
näet saanut kuljetetuksi puukkonsa arestiin ja nyrhinyt sillä
lattiaparrut poikki. Pakoyritys tuli kuitenkin ajoissa ilmi ja
ehdittiin estää.[144]

Leirillä sattuneet rikkomukset
rangaistiin yleensä kahdella tavalla. Rangaistu voitiin panna arestiin
tai asettaa täysissä varusteissa seisomaan linjalle.
Viimeksimainittua pidettiin vaikeampana kestää, sillä
siinä oli siedettävä seisomisen lisäksi muiden
ilkkuminen. Myös sota-oikeutta tarvittiin
käsittelemään vakavampia rikkomuksia.[145]

Sunnuntai-iltaisin suurin osa
miehistä laskettiin lomalle kaupunkiin tai matkoille sen
lähiympäristöön. Leirille jääneet
huvittelivat pelaamalla krokettia, lyömällä palloa tai
heittämällä keilaa. Lisäksi laulettiin ja tanssittiin
viulun tai hanurin tahdissa –  tosin ilman tyttöjä.
Yleensä tarkkailijat pitivät leirin elämää sangen
siivona ja hiljaisena, rähinää ja juopuneita ei
näkynyt. Kaupungilla kulki myös patrulleja tarkastamassa, että
kaikilla oli lomalaput. Kaupungista lomalta saapuneista Uuden Suomettaren
mukaan oli humalassa vain yksi, mutta tämäkin koetti sitä
salata. Kirjeenvaihtaja piti tilannetta lähes ihanteellisena
mutta huomasi, että leikkiä laskevien sotamiesten keskuudesta
jotkut käyttivät törkeitä kirosanoja: eikö
tätäkin voisi rangaistuksen uhalla kieltää? [146]

Kello yhdeksältä pidettiin
iltahuuto, jolloin päiväksi lomalle laskettujen oli oltava
leirillä. Tosin voitiin luotettavaksi tunnetuille miehille
myöntää parin tunnin pidennys loma-aikaan. Tämän
jälkeen ei kukaan saanut enää lähteä leiriltä;
nukkumaan saatiin käydä oman mielen mukaan.[147]

Ilmarisen kirjeenvaihtajan mukaan
leiriltä käytiin vapaahetkinä ihailemassa Imatran koskea.
Sotaväkeen kuuluva kirjeenvaihtajakin oli 50 aliupseerin mukana
erikseen vuokratulla "Leporello"-höyrylaivalla.
Sillä ajettiin Joutsenon rantaan ja jatkettiin sieltä jalan
koskelle, jota katseltiin "tehokkaan vaikutuksen vallassa".[148]

Imatran lisäksi jotkut
leirillä olijat ajoivat höyrylaivalla Lauritsalaan ja
erityisen useasti käytiin Saimaan kanavalla. Lappeenrannassa oli
myös "Don Juan"-niminen höyrylaiva, jolla
leiriltä käytiin Punkaharjua ihailemassa. Juhlatunnelmaa
lisäsi kaupungin ja leirin välialueelle sijoitettu
karuselli. Leirikentän viereen rakennetussa esitystilassa
esitelmöi "loihtutaiteen profesori" tyttärensä
neiti Rudolphinen kanssa "loihtutempuistaan ja sukkeluuksistaan".
Sama norjalainen taikuri kauniine tyttärineen esiintyi myös
kaupungin kylpylän salongissa. Yleisöä oli kuitenkin
vähän, sillä erään kirjeenvaihtajan mukaan
"Arvoisat lappeenrantalaiset pysyttelevät mieluummin
verhojensa takana...". Tämä oli kuulemma yleistä
maamme pikkukaupungeissa. [149]

Iltaisin kokoontuivat kaikki
yhdeksän soittokuntaa soittamaan keisaripaviljongin eteen.
Helsingfors Dagblad piti ensembleta todella hyvänä etenkin
ottaen huomioon lyhyen yhteisen harjoitteluajan. Tämäkin
toiminta keskeytyisi pian, sillä kaartin soittokunta oli
määrätty mukaan keisariparin saaristokierrokselle
kunhan keisarilliset saapuisivat.[150]

Kuopion pataljoonan laulajat
niittivät eri yksiköiden laulajista eniten mainetta.[151]
Nämä lähetettiin heinäkuun alkupuolella ennen keisarin
saapumista leirille Koiviston ankkuripaikalle laulamaan keisariparille;
mukana seurasi myös kaartin pataljoonan soittokunta kapellimestari
Leanderin johdolla.[152]

Ruotsinkielinen jumalanpalvelus
pidettiin kaartin pataljoonan telttaryhmän vieressä, varjoisassa
paikassa vastikään puistoksi raivatussa metsässä.
Alttari oli rakennettu lautalavalle ja koristeltu sinisellä sametilla
ja hopeoidulla ristillä. Suomenkielinen palvelus taas oli
Viipurin pataljoonan telttojen kohdalla. Täällä tyydyttiin
maalaamattomista laudoista tehtyyn kateederin tyyppiseen
saarnastuoliin. Jumalanpalveluksissa ei käynyt kovin runsaasti
asevelvollisia, sillä niissä käyminen oli vapaaehtoista.[153]

Leirin juhannusjuhliin oli kokoontunut
myös siviiliväestöä. Näin asevelvolliset
pääsivät Sanomia Turusta -lehden mukaan ensimmäisen kerran
tapaamaan "Karjalan impiä".[154]
Miesten huvitellessa leirikentällä kokkojen leiskuessa
kokoontui päällystö leirin oikealle siivelle, jossa pidettiin
puheita, juotiin maljoja ja Kuopion pataljoonan kuoro lauloi.[155]

Lappeenrannan leirikokouksen
yhteydessä kiinnitettiin erityistä huomiota alkokoholin
käytön säännöstelyyn. Ennen leiriä
toivottiin lehdistössä, ettei kenellekään annettaisi
anniskeluoikeutta leirin yhteydessä. Sen sijaan sotilaiden olisi saatava
kohtuullisin hinnoin ostaa ruokatavaraa. Lähiseudun
maanviljelijät voisivat viedä leirin keittiöiden luokse
piimää ja maitoa myytäväksi aamuin ja illoin. Tarvittaisiin
myös kauppapuoti lähellä leiriä myytävinään
sotilastarpeita: rasvoja ja musteita jalkineisiin,
nahkaa ja muita tarpeita saappaitten paikkaamiseen; paperia,
kirjekuoria ja postimerkkejä kirjeisiin; verkaa, nappeja,
hakasia, lankoja ja nauhaa ym. vaatteiden korjaamiseen.

Lisäksi ei haittaisi, jos
leirin lähellä ravintolakin (siis raittiusravintola) tarjoaisi
kohtuullisin hinnoin ruokaa ja erilaisia raittiusjuomia. Ilmarisen
mukaan "Siellä kun Suomen nuori sotaväki tutustuu
toisiinsa, niin olisipa joskus lomahetkinä (esim.
jonakin raukkana sadeiltana, jolloin ei sotilaista ole kuivaa paikkaa
muualla kuin kainalon alla) sangen soveliasta istahtaa hetkeksi
toverien kera pöydän ääreen, (höyryävä
kuppi nenän alla tuota maailman mainiota tschajua), juttelemaan
ja mielipiteitä vaihtamaan tämän suuren Suomemme
erinomaisista luonnon ihanuuksista." Ilmarisen
kirjeenvaihtaja, nimimerkki Jukolan Juhani, korosti lopuksi leirin
kasvattavaa henkeä –  mikäli noudatettaisiin
raittiutta, säädyllisyyttä, tarkkaa velvollisuudentuntoa
ja yhteistä sopusointuista toveruutta –  tällöin voitaisiin yhtyä
runoilijakuninkaan mainioihin runonsäkeisiin:

"Viel
osatahan voittaa,

Oi
kiitos Jumala!

Viel
elää isäin henki,

On
Suomess' urhoja".[156]

Ilmarinen kantoi vielä
myöhemminkin huolta sotilaiden siveellisyydestä, jota pidettiin
myös armeijan voiman lähteenä.[157]

Ilmarisen kirjeenvaihtaja raportoi
harjoitusten ollessa jo käynnissä, miten lehden
evästykset raittiuden ja siveellisyyden noudattamisesta
toteutuivat käytännössä. Leirin takalinjalla
oli "pari pientä, sievää myymälää".
Toisessa myytiin limonadia ja seltteriä ym. kivennäisvesiä,
toisessa myymälässä oli kahvila. Kahvin hintaa ja makua
eivät asevelvolliset kuitenkaan kiitelleet. Kuitenkin kirjeenvaihtaja
piti kahvilaa sangen toivottavana, "koska tuo kahvi-kulta on
eräs niistä ylellisyyksistä joka ei pane miesten
päätä pyörälle eikä töppösiä
taivasta kohden".

Maitoa ja muita vastaavia
tarvikkeita oli kaupan vähän ja hinnat epävakaita. Jos
myyjä tuli leiriin, kauppa kävi ja toista myyjää ei
näkynyt lähettyvillä, niin tuotteiden hinnat nousivat.
Myöhemmin leirin kahvilaa käytettiin jo vilkkaasti, kahvin hinta
alentui kohtuulliselle tasolle ja sieltä sai myös
ruokaa ja sotilastarvikkeita.[158]

Eri raportoijat pitivät leirin
järjestystä hyvänä. Hämeen Sanomien kirjeenvaihtajan
mukaan tähän "luultavasti pääasiallisesti
vaikuttaa se seikka, että viinaa on, rangaistuksen uhalla,
kielletty viljelemästä".[159]

Ilmarisen kirjeenvaihtajan mukaan
tavoitti leirin vallesmanni kuitenkin 16. heinäkuuta leirin takaisessa
metsässä viinan salakauppiaan. "Viina-astiat olivat huolellisesti
maahan kaivetut 7 lekkeriä, jota nuo lurjukset olivat viekoittelemassa
sotilaillemme, tuota 'metelivettä` koettaneet kaupitella, saaden siten
törkeällä vääryydellä ansaittuja rahoja."
Viina ja rahat takavarikoitiin ja kauppiaat lähetettiin Lappeen
nimismiehen huostaan. Myöhemmin 25. päivän iltana oli
leirin ohjelmassa pastori Bergrothin esitelmä raittiudesta. Se
aiottiin pitää leirin vasemmalla sivulla, samalla paikalla,
jossa toimitettiiin suomenkielistä jumalanpalvelusta.[160]
Pastori Bergrothin pitämä raittiusesitelmä keräsi
Sanomia Turusta -lehden mukaan hyvin vähän kuuntelijoita;
se oli silti "mitä pontevinta laatua".[161]

Jyrkästi kielletyn viinakaupan
ohella leiriltä karkoitettiin Uuden Suomettaren mukaan
"eräänlaiset huonomaineiset naiset, jotka mielellään
ilmestyvät sotaleirien läheisyyteen".[162]

Heinäkuun lopussa harjoiteltiin
jo päivittäin keisarin ja keisarinnan tulevan vierailun aikana
tapahtuvaa suurta"manööveriä", sotaharjoitusta
varten, samoin pataljoonien välistä kilpasoutua.
Heinäkuun 28:ntena pidettiin soutukilpailu, jossa jokaista
pataljoonaa edusti neljä venettä, joissa upseerit
pitivät perää. Nopein oli Viipurin pataljoonan vene.
Saman päivän aamuna Lappeenrantaan saapunut kenraalikuvernööri
piti aamupäivällä paraatikatselmuksen ja illalla
tykkien jyrinän ja kiväärien paukkeen
säestämän sotaharjoituksen.[163]

Keisarivierailua odoteltaessa
luotiin leirillä tunnelmaa juhlimalla keisarinnan
nimipäivää 3. elokuuta. Sen aloitti kello 11 rukoustilaisuus.
Joukot kokoontuivat kahteen nelikulmioon, ensimmäisessä
Kaartin pataljoona ja neljä ensimmäistä
tarkka-ampujapataljoonaa Uudenmaan pataljoonan telttojen edustalle,
toisessa muut pataljoonat ja Lappeenrannan reservikomppania Hämeeenlinnan
pataljoonan telttojen eteen. Samalla paikalla pidettiin myös
jumalanpalvelus. Sitten esitettiin hymni "Kolj Slavjen"
ja virsi "Vår Gud är oss en väldig borg".
Tämän jälkeen joukot siirtyivät leirin eteen, jossa
kenraaliluutnantti Ramsay tervehti niitä. Tilaisuus
päättyi hurraa-huutoihin ja musiikkijoukkojen
soittamaan Venäjän kansallislauluun "Jumala tsaaria
suojelkoon".[164]

Ns. kenraaliparaatissa pataljoonat
marssivat plutoonittain kentälle ja muodostivat renkaan
muotoisen jonon. Ramsay tarkasti hänen ohitseen marssivat joukot.
Kenraalin kohdalla asevelvolliset tervehtivät
häntä venäjäksi ja soittokunnat soittivat marssia.
Ramsayn mukana leiriharjoituksia johti ainakin heinäkuun
puolivälissä kenraalimajuri Enckell, joka edusti Pietarin
sotaministeriössä Suomea.[165]

Tykistö otti muiden joukkojen
tapaan osaa harjoituksiin ja paraateihin. Sitä seurattiin mielenkiinnolla,
sillä asevelvollisten joukoilta puuttui oma tykistö. Sanomia
Turusta ‑lehti kertoi, että eräänä lauantaina
Ramsayn pitämässä paraatissa patteri juoksuparaatissa
pysähtyi yhtäkkiä Ramsayn eteen ja "ampua
jymähytti neljästä tykistä yhtäaikaa".[166]

Kenraalikuvernööri Heyden
saapui 28.7. taas Lappeenrantaan. Edellisenä päivänä
pidettyyn harjoitukseen kaikki leirijoukot ottivat osaa. Tuntia ennen
harjoituksen alkua siirtyivät Uudenmaan, Turun ja Vaasan
pataljoonat sekä kaksi plutoonaa tykistöä leirikentän
yli rautatieaseman vastaiseen suuntaan ja toinen osasto, joka käsitti
Oulun, Kuopion, Mikkelin, Hämeen ja Viipurin pataljoonat ja lopun
tykistön, leiriytyi rautatieaseman lähistölle. Ensimmäinen
osasto sai käskyn tehdä hyökkäys leiriytynyttä
ylivoimaista vihollista vastaaan; se joutui kuitenkin perääntymään
lähes entiseen paikkaansa, sillä toinen osasto alkoi
kiertää hyökkäävän osaston oikeaan
sivustaan.[167]

Ramsayn lauantaisin
pitämissä paraateissa saattoi kenraali huutaa hyvin marssineelle
komppanialle: "Hyvin, pojat!". Tähän vastattiin
"Ahkeruus on ilomme, herra paroni". Heinäkuun
loppupuolella huudot kuitenkin vaihdettiin venäjäksi,
sillä harjoiteltiin keisarin tuloa varten.[168]

Ajankohtaiset kielikysymykset
heijastuivat myös Lappeenrannan leirille. Uusi Suometar arvosteli
leirin jälkeen sitä, että upseerit käyttivät liian
vähän Suomen kieltä. Sotamiesten puhuttelu suomeksi olisi
lehden mukaan erityisen suotavaa, kun komennuskielenä oli
venäjä. Oli pelättävissä syntyvän
katkeruutta, kun sotilaiden enemmistölle oli sekä
venäjän että ruotsin kieli vierasta. Tästä oli jo
oireita, kun juhannuspäivänä pidetyissä Kuopion
pataljoonan komentajan hautajaisissa ei käytetty yhtään
suomenkielistä sanaa.[169]

Myös Aura-lehden heinäkuun
alussa 1885 saama kirje valaisee kielenkäyttöä
leirillä. Kirjoittajan mukaan suomalainen ja ruotsalainen
kulkivat täälläkin päin Suomea rinnatusten, ei
ainostaan Lappeenrannan kaupungissa – josta tosin löytyi
myös paljon venäjää puhuvia – vaan myös leirissä.
Esimerkiksi iltasoitossa asettuivat kaikki komppaniat
paikoilleen iltakatsastukseen ja yhteisiin rukouksiin. Yhdessä
komppaniassa rukoiltiin kirjoittajan mukaan suomeksi, toisessa
ruotsiksi. Yhdessä pataljoonassa luettiin vääpelin
päiväkäskyt suomeksi ja toisessa ruotsiksi.
Päiväkäskyt kirjoitettiin molemmilla
kielillä, kirjoittajan mukaan vain Viipurin ja
mahdollisesti Kuopion ja Hämeen pataljoonissa ne
ilmestyivät ainoastaan suomeksi.[170]

Viipurin Sanomat kertoi
heinäkuun lopussa leirijoukkojen jo edistyneen sotilaallisissa taidoissa;
rivit olivat nyt paljon suoremmat ja kulku tasaisempaa ja vakaampaa kuin
leirin alussa. Parhaita pataljoonista tässä olivat kaartin ja
Hämeenlinnan pataljoonat. Lehti kertoi myös Lappeenrannan
reservikomppanian toisvuotelaisten ottaneen osaa katselmukseen.
Nämä eivät tietenkään vetäneet vertoja vakinaiselle
väelle "tasaisessa kuljeskelussa", mutta lehden
mukaan reservikomppanioiden oikea paikka olikin taistelussa.
Lehti toivoikin, etteivät komppaniat taistelukentällä
antaisi aihetta nauruun, kuten oli käynyt lauantain katselmuksessa,
jossa yksi mies juostessaan kompastui ja kaatui.[171]

Lappeenrannan leiri ja keisarin
vierailu leirillä herätti kiinnostusta myös maan rajojen
ulkopuolella, sillä muun muassa englantilainen Standard-lehti lähetti
kirjeenvaihtajan seuraamaan leiriharjoituksia.[172]

Keisariparin saapumista
edeltävän viikon perjantaina kaupunkiin tuli 110 hovivirkamiestä
sekä lauantaina 100 hevosta ja noin 40 vaunua keisariparille
ja muille korkeille vieraille.[173]

25.7 päivätyssä
kirjeessä kertoi Aura lukijoilleen Lappeenrannan leiriläisten
odottavan jo keisarin tuloa. Hän saapui vihdoin tänne 4.8.1885. Sotilaat
ottivat rautatien varteen asettuneina vieraat hurraa-huudoin vastaan. Samana
iltana keisari tarkasti leirin. Pataljoonat asettuivat etulinjaan
kivääreittä ja keisari ratsasti joukkojen ohi tervehtien
jokaista pataljoonaa erikseen.

Seuraavana päivänä
pidetty paraati onnistui hyvin. Kuudentena elokuuta keisari tarkasti
sotaharjoituksen, joka myös onnistui hyvin. Jokaiselle miehelle oli annettu
60–100 patruunaa, jotka harjoituksessa ammuttiin parissa tunnissa.
Lisäksi tykistöosaston kahdeksan tykkiä ampui lähes taukoamattomasti,
joten – Rauman Lehden mukaan – "voi arvata, ettei
paukkeesta ollut puutetta".

Keisarivierailun musiikillisesta
annista vastasi noin 300 miehestä koottu laulukuoro laulaen vieraille
heidän ollessaan illallisella. Kun useita lauluja oli jo laulettu, tulivat
keisari ja keisarinna valkeassa kesäpuvussaan kiittämään
kuoroa. Tällöin laulettiin vielä "Maamme" ja
"Keisarin hymni". Lappeenrannan kaupunki oli vierailun kunniaksi
liputettu ja juhlavalaistu. Leiri taas oli Rauman Lehden mukaan kuin
tulimeri ilotulituksen valossa. Vierailu päättyi keisarin
lähtiessä 7.8. Lappeenrannasta Helsinkiin. Asemalla laulettiin
jälleen Keisarin hymni. Keisari lahjoitti jokaiselle sotilaalle
ruplan, josta miehet saivat Suomen rahassa neljä markkaa.[174]

Lappeenrannan Uutiset kertoi
leirikentän tyhjenneen jo 11.8. mennessä. Nuoremmat
esiupseerit jäivät Lappeenrantaan harjoittelemaan
11.8. – 23.8. väliseksi ajaksi. Ohjelmaan kuului marssileirin
perustaminen, etuvartioiden asettaminen, oman aseman
puolustaminen, vihollisen aseman valloittaminen ja marssijärjestys
sodan aikana. Harjoitukset tehtiin itsenäisesti ja tarkastettiin
ja korjattiin esikuntapäälliköiden, everstien Boxströmin
ja Palinin johdolla.[175]

Suomalaisten pataljoonien
vuosipäiväksi määrättiin myöhemmin 5.8.
edelläkuvatun keisariparaatin mukaan.[176]

Vuoden 1885 Lappeenrannan
leiriharjoituksen päätteeksi toivoi Uusi Suometar
manöövereihin mukaan ratsuväkeä. Lehden mukaan
tällöin toisiaan vastaan asetetut sotajoukot voisivat toimia
itsenäisesti eivätkä pelkästään tarkan
ennakkosuunnitelman mukaan. Siten harjoituksista saatava hyöty olisi
suurempi.[177]

Hufvustadsbladetin toimittaja piti
asevelvollisten koulutuksessa tärkeämpänä sotilaille
tärkeitä taitoja kuten ampumista, manöövereitä
jne. kuin paraatiharjoituksia, joiden tavoitteena kirjoitttaja
näki sotilaiden saamisen käveleviksi ja juokseviksi
koneiksi. Koko leiriajan tehtiin muutama tunti paraatiharjoituksia
joka lauantai. Tätä kirjoittaja piti liikana; ajan
olisi voinut käyttää hyödyllisempiin
harjoituksiin.[178]
Päällystöllä toki oli vuoden 1885 keisarivierailussa
hyvä syy harjoitella paraatia –  vierailun ohjelmaanhan kuului
myös suuri paraati.

Laatokka-lehden mukaan
asevelvolliset Lappeenrannan leirillä tunsivat itsensä sotilaina
isänmaan puolustajiksi, ja lisäksi kansallistunne oli
heissä heräämässä. Sotilaista olikin tulossa kunnon
kansalaisia ja isänmaan ystäviä. Kirjoittaja toi
esiin myös armeijan merkityksen kansan sivistäjänä:
oli toivottavaa, että kansaan tarttuisi hyviä tapoja, sivistystä
ja kansallistunnetta sotilaiden palattua kotiin. Tähän oli hyvät
edellytykset, sillä "Harvoin sain kuulla heidän keskuudessaan
epäsiveellisiä ja kirosanoja, vaan ainoastaan viatonta
leikkiä ja semmoisia miehuullisia keskusteluja, jotka kyllä
sopivat miesten ja kunnon sotilasten keskuudessa".[179]

Lappeenrannassa pidettiin seuraava
suomalaisten joukkojen kesäleiri jälleen kahden vuoden kuluttua,
vuonna 1888. Nyt miesmäärä nousi kesäkuun
puolivälistä lähtien noin 4500 henkeen. Harjoituskenttä
oli jo jonkin verran nurmettunut, mutta pölisi kyllä edelleen.[180]

Leirin ohjelma noudatti vuoden 1885
mallia paitsi keisarivierailua. Kesällä 1888 sotaväen
ja kaupunkilaisten välit lämpenivät edelleen, uteliaita
vieraili leirillä ja asevelvolliset järjestivät
usein tansseja leirikentällä. Illalla leirijoukkojen
soittokunnat kävivät kaupungin rantapuistossa soittamassa.
Alkoholikäytön katsottiin osin uuden väkijuoma-asetuksen
ansiosta edelleen vähentyneen.[181]

Uutta väriä
leirijoukkoihin toi heinäkuun viimeisellä viikolla
ratsuväki. Ratsuväkiosasto venäläisestä
henkikaartin rakuunarykmentistä käsitti kaksi eskadroonaa
eli noin 300 miestä ja hevosta.
Lappeenrannan Uutiset määritteli ratsuväen
olevan leiriharjoituksissa kuvaamassa miehistölle
"tämän aselajin omituisuuksia, keinot ratsuväen
voittamiseksi ja sen oma voima taistelussa sellaista vihollista
vastaan, jolla on erilaisia ominaisuuksia".
Käytännössä koulutustavoitteisiin pyrittiin
siten, että ratsuväki teki erilaisia
hyökkäyksiä jalkaväkeä vastaan. 1888 leirin
venäläisesssä tykistöosastossa oli kolme
patteria, joissa jokaisessa neljä tykkiä.[182]

Huomiota leirillä
herättivät myös polkupyörät, joita käytettiin
jo runsaasti. Lehdistössä jopa tiedettiin erään upseerin
ajaneen leirille polkupyörällä Krasnoje Selosta
neljässä vuorokaudessa.[183]

Kaupungin lehdessä mainittiin
venäläisten sotilaiden panoksen leiriharjoituksissa ja
yleensäkin käytöksen olleen erittäin hyvää.
Keisarinnan nimipäivänä 3.8.1888 oli linnoituksen
venäläisten kasarmien edustalla suuri juhlatilaisuus.
Suomalaisista pataljoonista oli kunniavieraana kahdeksan
miestä jokaisesta pataljoonasta. Kasarmit koristeltiin juhlan
kunniaksi lipuin ja köynnöksin. Kasarmeissa majaili leirien
aikana tykistö ja siellä ollut jalkaväki oli sillä aikaa
leirissä. Leirin aikana järjestetiin myös kutsuja
tykistöupseerien klubilla linnoituksessa.[184]

Keisarinnan nimipäivän
lisäksi toinen suuri juhlatilaisuus oli heinäkuun lopussa
Venäjän kansan kristinuskoon kastamisen
900-vuotisjuhla. Siihen kuului muun muassa suuri paraati
linnoituksessa ja kirkkokulkue. Juhlan päätteeksi ammuttiin
linnoituksessa 101 tykinlaukausta[185]

Vuoden 1888 leirin yhteydessä
kiinnitettiin huomiota sen houkuttelemiin kaupustelijoihin, joita ainakin
lehdistössä nimitettiin tataarikauppiaiksi. He pukeutuivat kuvausten
mukaan pitkään, ruskeaan takkiin ja kulkivat kauppatavaroita
sisältävä pussi olallaan. Tällaiset kauppiaat lienevät
olleet tuttuja muuallakin Venäjän armeijan kokouksissa,
sillä Kaiku-lehteen Lappeenrannan leiriltä kirjoittanut nimimerkki
"Eenokki" kertoi jopa tunteneensa erään näistä
heistä. Hän oli tavannut tämän 10 vuotta aiemmin Krasnoje
Selon leirillä. Kyseessä oli "Eenokin" mukaan
"tuon liikkuvan kauppahuoneen omistaja ja muut ovat hänen
yhtiönsä asiamiehiä."[186]

Tataarikauppiaat myivät muun
muassa nenäliinoja, rihmaa ja saippuaa. Venäjältä oli
tullut appelsiinien ja makeisten myyjiä sekä jäätelön
kauppiaita. Lisäksi kaupungista oli paikalla muun muassa siman myyjiä
ja ympäröivän maaseudun emäntiä myymässä
voita, maitoa, kananmunia ja kahvia.[187]

Leirikokoukset karkoittivat linnut
leirin läheisyydestä metelillään. Vuonna
1888 vieraili leirillä kuitenkin kesy korppi, joka
kävi eri pataljoonissa. Kaiku-lehden kirjeenvaihtajan mukaan se
tunsi "arvoerotukset paremmin kuin joku nahkapoika".
Korpin omisti kapteeni Leidenius ja asevelvolliset ristivät
sen Kalleksi.[188]

Vuoden 1888 leiri loppui 6.8.1888.
Päätöspäivien ohjelmaan kuului 4.8. pidetty
sotaharjoitus. Leirin herätti hälytys puoli neljältä
aamulla. Tarkka-ampujapataljoonat ehtivät
leirikentälle nopeasti ja odottivat siellä tuntia myöhemmin
linnoituksen kasarmeista tulevaa tykistöä ja kahta tuntia
myöhemmin Reijolan ja Juvakan kylistä tulevaa ratsuväkeä.
Näiden saavuttua alkoi harjoitus, jossa osa joukosta puolusti Lappeenrantaa
ja osa hyökkäsi. Seuraavana päivänä oli pataljoonien
juhlapäivä ohjelmassaan muun muassa jumalanpalvelus ja
seremoniamarssi. Lisäksi keisaripaviljongissa oli
runsas aamiainen, jolle kutsuttiin upseeristo ja iso
joukko yleisöä. Iltapäivällä ajettiin
ylimääräisellä junalla Saimaan rantaan, josta
noustiin Elias Lönnrotiin seuraamaan pataljoonien
kilpasoutua. Höyrylaiva palasi satamaan kello kahdeksan, yhdeksältä
kokoonnuttiin keisaripaviljonkiin ja kymmeneltä oli leirissä
ilotulitus. Elokuun kuudentena, leirin
päätöspäivänä, pidettiin vielä tavanomaiset
harjoitukset, joiden jälkeen kenraalimajuri Ramsay kiitteli
miehiä hyvästä menestymisesta ja käytöksestä.[189]

11.2 Loppukauden leirit

Leirikokoukset jatkuivat edelleen
1890-luvulla. Vuoden 1891 leiriä korosti jälleen keisari Aleksanteri
III:n vierailu. Keisaripari saapui kaupunkiin 5. elokuuta junalla.
Asemalta ajettiin kukkia heittelevien kaupunkilaisten ohitse keisarintaloon,
johon vieraat majoittuivat. Vierailun kunniaksi linnoituksen vallit
valaistiin ja Kaupunginlahden rannassa oli ilotulitus.
Leirikentällä pidettyyn keisariparaatiin komennettiin
kaikki Suomessa olevan 24. jalkaväkidivisioonan rykmentit
sekä kaksi pataljoonaa linnoitusjoukoista.[190]

Birger Åkerman kertoo
muistelmissaan, että keisarille lauloi vierailun
päätteeksi aamiaisella ennen junan lähtöä musiikkilehterillä
–  siis kaiketi rakuunarykmentin
upseerikerholla –  Kuopion pataljoonan kuoro. Keisari piti
laulusta niin, että hovimarsalkka ruhtinas Obolensky joutui
kaksi kertaa muistuttamaan junan odottavan lähtövalmiina.[191]

Suomalaisten joukkojen vakiintuneen
kesäleirijärjestelmän mukaan komennettiin kaksi pataljoonaa
niistä useaan otteeseen Krasnoje Seloon suuriin harjoituksiin.
Ne kestivät elokuun puolivälistä alkaen kaksi viikkoa.
Muut kuusi pataljoonaa olivat sillä aikaa pienemmissä leiriharjoituksissa
Lappeenrannassa Suomeen komennettujen venäläisten
joukkojen kanssa. Lappeenrannan leirit kestivät
yleensä heinäkuun seitsemännestä noin 20. elokuuta.
Tästä ajasta varattiin kaksi viimeistä viikkoa yhteisharjoituksiin.[192]

Suomen kaartinpataljoona osallistui
viimeisen kerran vuoden 1891 leirikokoukseen muiden suomalaisten
joukko-osastojen kanssa. Suomen rakuunarykmentti oli nyt mukana ensimmäistä
kertaa. Vuosien 1885 ja 1891 "keisarikokousten" ohella suomalaiset
joukot olivat yhteisellä Lappeenrannan leirillä vuosina 1888,
1894 ja suureen sotaharjoitukseen Viipurin ja Lappeenrannan
välillä päättyneellä leirillä vuonna 1896.[193]

Venäläisten ja
suomalaisten joukko-osastojen välit kiristyivät ensimmäisten
leirien jälkeen. Jo 1890-luvulla esiintyi riitoja niiden kesken.
Kazanzovin mukaan ensimmäinen huomattavampi riita Suomen
rakuunarykmentin miesten ja suomenmaalaisten tarkka-ampujien
välillä syntyi vuonna 1893, kun suomenmaalaiset tarkka-ampujat
olivat ensimmäistä kertaa mukana Lappeenrannan
leirillä.

Kesäkuun lopussa tapahtuneen
välikohtauksen aiheutti ilmeisesti osaltaan rakuunoiden
juhannuksena ottama "hyvä humala". Muutama rakuuna
hyökkäsi näet selvittämättömästä
syystä 1. suomenmaalaisen tarkka-ampujapataljoonan
venelaiturin ja uimapaikan luona seisovan päivystäjän
kimppuun haukkuen tätä ryssäksi. Päivystäjän
avuksi tuli pyykkiä laiturilla peseviä sotilaita sekä
pian myös 4. suomenmaalaisen rykmentin ampumaharjoituksista
palaava osasto. Samaan aikaan ohi ajanut prikaatin komentaja kenraalimajuri
Popoff sai tappelun loppumaan. Sen päätteeksi vietiin 15
sidottua rakuunaa leirille talteen. Saman kesän heinäkuussa
suomalaisten ja suomenmaalaisten tarkka-ampujien kesken syntyi
vielä tappelu pyykkilaiturien käytöstä –
suomenmaalaisilla rykmenteillä
ei näet vielä ollut omia laitureita.[194]

Suomalaisia asevelvollisia joukkoja
oli vielä vuoden 1899 leirillä. Lehdistö epäili jo
keväällä, että katselmus jäisi uuden
asevelvollisuuslain takia viimeiseksi. Rakuunarykmentti oli
näiden harjoitusten aikana leirillä Krasnoje Selossa.
Suomalaisten leirikokoukset loppuivatkin vuonna 1899 ja koko leirialue
jäi venäläisten haltuun. Heidän leirinsä
täällä jatkuivat aina ensimmäiseen maailmansotaan
saakka.[195]

Kaupungin ja sotaväen kesken
syntyi kitkaa kansallisten joukko-osastojen lakkauduttua. Nyt esimerkiksi
kaupunki ja venäläiset joukot kiistelivät leirialueen
puuston hakkauttamisesta. Kaupunki kuitenkin edelleen
hyötyi leireistä taloudellisesti. Täällä
vieraili muun muassa kesäisin Pietarista paljon leirille
saapuneiden upseerien perheitä.[196]

12 SUOMEN RAKUUNARYKMENTTI

12.1 Rykmentin perustaminen

Aloitteen suomalaisen
ratsuväkijoukko-osaston perustamiseen teki Suomen senaatille sotaministeri
ja keisari Aleksanteri III. Sitä pidettiin Venäjän
sotilashallinnon kannalta yhtenä osana Suomen puolustusta.
Ratsuväki kuului taktillisesti asiaan sotilasosastojen eturyhmittymänä.
Venäläistä ratsuväkeä taas pidettiin
soveltumattomana yhteistyöhön suomalaisten joukkojen
kanssa.[197]

Ratsuväen perustaminen
herätti Suomen lehdistössä runsaasti keskustelua. Esimerkiksi
Åbo Underrättelser piti sitä hyvänä asiana.
Armeijaan todettiin kuitenkin vielä tarvittavan kansallinen tykistöjoukko-osasto.[198]

Nya Pressenkin tunnusti
ratsuväen tarpeen kunnon sotaväelle.
Venäjältä saatiin lehden mukaan erinomainen esimerkki hyvin
organisoidusta ratsuväestä. Suomalainen ratsuväki tulikin
organisoida venäläisen kasakkarykmentin mukaisesti. Tosin
Suomessa maasto vaati joitakin muutoksia. Suomessa olivat hevoset
pienempiä, mutta se ei estänyt suomalaisia olemasta
hyviä "kavalleristeja". Ruumiinrakenteen ja
henkisen puolen perusteella suomalaiset miehet olivat Nya Pressenin
mukaan luotuja ratsastajiksi.

Suomalaiset hevoset eivät
lehden mukaan kelvanneet korkeampaan ratsastustaitoon, mutta
tämä ei ollut välttämättä tarpeenkaan.
Nya Pressen pohti myös hevosten hintoja. Suomalainen hevonen
maksoi keskimäärin noin 500 markkaa. Tätä lehti piti suhteellisen
kalliina. Venäläinen ratsuväki taas ratsasti vain pienin
poikkeuksin kokonaan tanskalaisilla 125 ruplaa maksavilla hevosilla. Tanskalaisten
hevosten hyötyä lehti piti kyseenalaisena.[199]

Österbottniska Posten taas
pohti, mihin rakuunapataljoona sijoitettaisiin. Lehti myös
kritisoi uusia sotilasmenoja, joita se varmasti arveli tulevan.
Aikaisemmin kerätyn sotilaskassan, jolla oli saatu kasarmien rakentaminen
ja aseistuksen hankinta alkuun, arveltiin olevan nyt riittämätön.
Lehti huomautti, että Euroopan rikkaammatkin maat pyrkivät jo
vähentämään sotilasmenoja, mutta kylmän ja
nälkäisen Suomen sotilasmenot kasvoivat.[200]

Senaatti perusti ratsuväkiasiaa
käsittelemään komitean jäseninä Suomen
kenraalikuvernöörin sotaväen esikunnan päällikkö
eversti Palin, Suomen sotaväen päällikköhallituksen
esikuntapäällikkö eversti Willebrand, Pihkovan henkirakuunarykmentin
eversti Schauman, reservikomppanian päällikkö majuri
Järnefelt, prokuraattorin apulainen Borenius, sotilastoimituskunnan
sihteeri Christiensson ja sihteerinä sotaoikeuden virkamies
Kajanus. Komitean laatima ehdotus jätettiin senaatille ja
käsiteltiin vuoden 1888 valtiopäivillä.[201]

Hufvudstadsbladet kommentoi komitean
esitystä helmikuussa 1888. Sen mukaan komitea ehdotti ratsuväen
kokoonpanoksi 2 rakuunarykmenttiä, jotka yhdistettäisiin
prikaatiksi.Tätä johtaisi vain prikaatinkomentaja ja
adjutantti apunaan kirjuri ja vahtimestari. Kummassakin
rykmentissä olisi 288 miestä rauhan ja 384 sodan aikana.
Reservijoukot perustuisivat ainoastaan ratsuväessä
täysinpalvelleeseen miehistöön. Tämän vuoksi
oli koulutettava paljon miehistöä –  vain siten saataisiin riittävä
reservi. Liikekannallepanoa varten tuli olla myös 177
miehen vahvuinen varaeskadroona. Palkkauksessa komitea oli
päättänyt rinnastaa ratsuväen kaartiin,
joten palkka olisi parempi kuin tarkka-ampujapataljoonilla.

Komitea ehdotti yhden rykmentin
kasarmeihin varattavaksi rahaa 1 034 500 markkaa. Ne tuli kerätä
jo finanssikaudella 1889– 1891, jos ratsuväen perustaminen
aiottaisiin aloittaa komitean ehdotusten mukaan 1.11.1890. Komitea halusi
myös muuttaa asevelvollisuuslakia. Sen kohta, jossa
määrättiin vapaaehtoisia otettavaksi erikoisjoukkoihin
vain kerran vuodessa eli lokakuussa, olisi muutettava ja Suomen armeijan
maksimivahvuus nostettava 5 000 miehestä 6 000:een.[202]

Viborgsbladetkin totesi helmikuun
lopussa 1888 ratsuväkikomitean saaneen työnsä
valmiiksi ja jättäneen lausuntonsa senaatille. Lehti
arveli senaatin varmaankin hyväksyvän lausunnon. Senaatista
lausunto lähtisi Pietariin esiteltäväksi keisarille.
Tarkennusten ja muutosten jälkeen se jätettäisiin
hallituksen esityksenä säädyille. Artikkelissa
toivottiin, ettei muita ehdotuksia ehdittäisi tehdä säädyille
–  ajan voittaminen oli
tässä vaiheessa tärkeintä. Koska ehdotusta ei ehditty
tuoda säädyille ennen valtiopäivien vaihtumista,
pelättiin, ettei huolellisesti valmisteltu ehdotus
enää menisi läpi.[203]

Viborgsbladet kiteytti
ratsuväkikomitean ehdotukset ja laskelmat
pääpiirteissään seuraaviksi:

1. ehdotus valtiolle suomalaisesta
rakuunarykmentistä

2. ehdotus valtiolle
prikaatinjohdosta suomalaiselle rakuunaprikaatille

3. ehdotus valtiolle
varaeskadroonasta

4. ehdotus tarpeelliseksi
kuulutukseksi koskien hevosten varaamista suomalaiselle ratsuväelle

5. piirustukset kasarmirakennuksista
suomalaiselle rakuunarykmentille ja ylimalkaisia kustannusarviot niiden
rakentamisesta

6. yhteenveto perustamis- ja
vuosittaisista ylläpitokustannuksista a) rakuunaprikaatista joka
koostuisi kahdesta rykmentistä, joissa kummassakin olisi yhdeksän
ruotua ja b) prikaatin johdosta

7. yhteenveto perustamis- ja
vuosittaisista ylläpitokustannuksista suomalaisesta
rakuunaprikaatista joka koostuisi kahdesta kaaderirykmentistä, joissa
olisi kuusi ruotua.

8. laskelma kuluista suomalaisen
rakuunarykmentin jälkikäteen tapahtuvasta perustamisesta, kunnes
se olisi saavuttanut täysimääräisen vahvuutensa

9. ehdotus tarpeellisista
muutoksista vuoden 1878 Suomen asevelvollisuuslain 86, 93 ja 121
pykälään.[204]

Suomen sotaväen
päällikkö Georg Ramsay määritti ratsuväen perustamisen
toimenpidejärjestyksen. Joukot tuli hänen mukaansa saada
toimintakuntoon kolmessa vuodessa. Aikataulu johtui kolmivuotisesta
palvelusajasta –  se vuoksi
olisi järkevintä aina vuosittain täydentää
rykmenttiä kolmasosaltaan. Maaliskuun alussa 1890 tuli ensimmäisten
miesten eli opetuskomennuskunnan astua palvelukseen. Seuraava
erä eli ensimmäiset asevelvolliset saapuisivat marraskuun
ensimmäisenä 1890. Hevosia otettaisiin rykmenttiin
tietyssä järjestyksessä, ja toinen erä asevelvollisia
tulisi rykmenttiin marraskuun ensimmäisenä
1891. Viimeinen erä astuisi palvelukseen marraskuussa 1892,
jolloin rykmentin piti olla täydessä vahvuudessaan.[205]

Ramsay esitti
eskadroonanpäälliköiksi everstiluutnantteja. Vaatetusta Ramsay
esitti rakuunatyyppiseksi, samoin aseistusta lukuun ottamatta
aliupseereita ja tiedustelijoita, joille tulisi
kiväärin sijasta revolveri.[206]

Ramsay pohdiskeli myös
joukko-osaston nimeä. Hänen mukaansa esillä olleelle
"ratsastavat tarkka-ampujat" (ridande skarpskyttar) ei
ollut vastinetta ratsuväen historiassa. Sen sijaan parempia
nimiä olisivat "hevosjääkärit"
(hästjägare) tai yksinkertaisesti "ratsuväkirykmentti"
(kavalleriregemente). Ylipäätään Ramsay
piti nimitystä toissijaisena, kunhan siitä vain tulisi esiin,
että uusi joukko-osasto kuului ratsuväkeen ja selvästi erosi
jalkaväestä.[207]
Lopulta päädyttiin nimittämään joukko-osastoa
rakuunarykmentiksi.

Sotaministeri Vannovski
käsitteli ratsuväkikomitean mietinnön useampaan otteeseen
vuoden 1888 aikana. Hän hyväksyi ehdotuksen rykmentin
perustamisesta ja korosti lisäksi, että rykmentin komentaja tuli
nimittää tarpeeksi ajoissa, jotta tämä ehtisi ottaa osaa
valmistelutyöhön. Yhtenä poikkeuksena esitettyyn
organisaatiomalliin Vannovski ei hyväksynyt eskadroonien
komentajiksi everstiluutnantteja.[208]

Wasa Tidning pohti
keväällä 1888 ratsuväestä yleensä tuottamaa
hyötyä. Valtiolliselta kannalta pidettiin ratsuväen
saamista hyödyllisenä. Lehti referoi laajahkosti
Venäjän sotaministerin ratsuväkikomitean
mietinnöstä jossain määrin poikkeavaa
organisaatioehdotusta. Sotaministeri ensinnäkin piti ratsuväkeä
Suomen sotajoukoissa tärkeänä, sillä se tuki
sotaväen taktista koulutusta. Ratsuväki ei saanut olla vain
tavallinen ratsujoukko-osasto, vaan sen tuli tuoda taktista
tietoutta etenkin etujoukkojen käytöstä.[209]

Sotaministeri ehdotti ratsuväen
vahvuudeksi kahdeksan eskadroonaa, jotka jäsentyisivät
kahdeksi rykmentiksi. Komitea ehdotti yhteen rykmenttiin aina 452
miestä, sotaministeri vain 356. Esitykset poikkesivat hiukan
myös ratsuväen perustamiseen tarvittavassa rahasummassa.
Sotaministeri arvioi kustannuksiksi yli 929 000 ja komitea lähes
915 000 markkaa.[210]

Nya Pressen kertoi 14.4. 1888
valtiopäiville jätetyn ehdotuksen tulevan samana
päivänä valiokuntakäsittelyyn. Lehden mukaan
ratsuväkihanke syntyi niin nopeasti, ettei kaikkia siihen
liittyviä asioita ehditty harkita. Ratsuväkikomitea
oli tehnyt siitä ehdotuksen, mutta Pietarissa katsottiin
sen vaativan vielä valmistelua. Tämän vuoksi
säädyt olivat nyt saaneet käsiteltäväksi tärkeän
ehdotuksen, josta lehden mukaan puuttuivat organisaatioperusteet
ja perustamismäärärahaksikin oli asetettu
vain miljoonan suuruusluokka. Lehden mukaan etukäteen tiedettiin
vain, että rauhanaikana miehistöä oli korkeintaan
900 ja sodanaikana 1000 miestä. Perustamiskustannukset olisivat siis
miljoonan, kasarmien hinta kaksi miljoonaa sekä vuosittaiset
ylläpitokustannukset noin miljoonan.

Nya Pressen arveli ehdotuksen
vielä muuttuvan. Joka tapauksessa lehti korosti valiokuntien vastuuta
ehdotuksen käsittelyssä ja kehotti valikuntien
jäseniä omistautumaan tälle työlle täydellisesti
ja lisäksi kuulemaan asiantuntijoita.[211]

Nya Pressen palasi 26.4. 1888 samaan
kysymykseen ja pohti ensin yleisen asevelvollisuuden olemusta. Aihe oli
ratsuväkikysymyksen mukana tullut taas keskustelun alaiseksi.
Asevelvollisuus piti soveltaa maan olojen mukaiseksi. Suurvaltain
armeijaorganisaatiota ei kannattanut kopioida, vaan täällä
piti löytää sopiva keskitie Sveitsin miliisijärjestelmän
ja vakituisen armeijan välillä. Lehden mukaan ratsuväkikin
oli aluksi aiottu organisoida miliisijoukkojen tavoin.
Tästä oli kuitenkin luovuttu, ja ratsuväkikomitean
esittämässä organisaatiossa joukkojen ja reserviläisten
suhdetta muutettiin, reserviläisistä tuli vain täydentävä
instituutio.[212]

Nya Pressen palasi seuraavassa
numerossa vielä armeijan organisaatioon, ja kirjoittaja esitti jonkinasteisiin
miliilisjoukkoihin siirtymistä. Ratsuväestä hän
totesi, että sitä tuskin perustettaisiin komitean ehdotuksen
mukaisessa muodossa. Sen sijaan parempana mallina hän piti sotaministerin
memoriaalia tai Finsk Militär -lehdessä vuonna 1885 esitettyä
mallia. Lopuksi arveltiin ratkaisun tuskin syntyvän näillä
maapäivillä.[213]

Nya Pressenin artikkeliin vastasi
nimimerkki W.S.,[214]
koska lehdessä oli haettu tukea W.S:n artikkelista Finsk Militär
-lehdessä vuonna 1885. Hänen mukaansa miliisijärjestelmä
armeijan organisaationa ei sellaisenaan riittänyt
puolustuksen lujittamiseen. Ratsuväki piti hänen
mielestään organisoida toisin kuin jalkaväki.
Jalkaväen reserviläiset eivät näet 90 päivässä
ehtineet saada riittävää koulutusta –  miten tämä sitten onnistuisi
ratsuväelle, jolla oli huomattavasti enemmän oppimista:
koko jalkaväkikoulutus ja lisäksi vielä hevoset.

W.S. tiesi ratsuväen palvelusajaksi
harkittavan 10– 12 kuukautta. Ratsuväki täyttäisi
ilmeisesti osittain jalkaväen tehtävät ja osittain
sillä olisi omat tehtävänsä. Tämä onnistuisi
parhaiten kahden rykmentin organisaationa. Ratsuväkikomitean
ehdotuksessa W.S. näki paljon hyvää, ja nykytilanteessa
se oli lisäksi ainoa kelvollinen.[215]

Toukokuun lopussa senaatti
päätyi yhteen rauhanaikaiseen rykmenttiin. Ratsuväen reservi
päätettiin perustaa komitean ehdotuksen mukaan. Perustamiskustannukset
tingittiin 895 190 markkaan. Rakuunarykmentin tuli vuoden 1888
valtiopäivillä tehdyn ja myöhemmin vahvistetun
päätöksen mukaan käsittää kuusi
eskadroonaa. Sodan aikana joukkoihin lisättäisiin varaeskadroona.
Nimeksi tuli Suomen rakuunarykmentti.[216]

Ratsuväen asettamisen ja
kasarmien rakentamisen laskettiin vaativan noin kaksi miljoonaa ja vuosittaisen
ylläpidon miljoona markkaa. Tämän vuoksi, vaikka
ratsuväki perustettaisiin asteittain, varainhoitokaudelle 1889–
1891 koituivat 1 900 000 markan kulut. Maan edun mukaisena pidettiin, että
rahat otettaisiin jo ennestään sotalaitoksen
käytössä olevista varoista. Koska näitä ei ollut
budjetoitu rakuunarykmenttiä varten, niin keisari ehdotti
varain hankintaa suuntaamalla sotilashuonekassaan
ja sotilasvirkatalokassaan kertyvät maksut esimerkiksi
ruotujakolaitoksen ja muitten vanhempien asetusten perusteella
vuoden 1889 alusta yleiseen sotilaskassaan. Sen tulot lisääntyisivät
siten 160 000 markkaa vuodessa eli vuosina 1889– 1891 yhteensä
480 000 markkaa. Lisäksi piti sotilasvirkatalokassaan kertynyt
pääoma siirtää yleiseen sotilaskassaan ja
virkatalonhoidosta aiheutuneet menot siirtää yleisen
sotilaskassan menoihin. Näin kertyisi ratsuväen kustannuksiin
870 000 markkaa.

Kokonaissummasta puuttui vielä
550 000 markkaa. Viipurin Uutisten mukaan keisari pitit tätä summaa
liian pieninä uusien verojen säätämiseksi eikä
säätyjen budjetistakaan rahaa liiennyt. Summa
katsottiin voitavan lainata valtion uloslainausrahastosta korottomana
yleiseen sotilasrahastoon. Takaisinmaksu voitiin jakaa usealle vuodelle.[217]

Lappeenrannan Uutisten mukaan
rykmentin ensimmäiset miehet astuisivat palvelukseen 1.11.1890.
Silloin perustetaisiin kolme eskadroonaa kahdeksanruotuisin plutoonin(joukkuein).
Toinen saapumiserä tulisi marraskuun ensimmäisenä
1891 ja kolmas vuoden 1992 marraskuun ensimmäisenä.
Tämän jälkeen rykmentti olisi täysilukuinen. Alipäällystön
ensimmäistä kantajoukkoa varten Lappeenrannan Uutiset tiesi
ehdotetun opetuskomennuskuntaa, joka aloittaisi toimintansa
1.4.1890. Rykmentin miehistössä olisi rauhan aikana 37 upseeria
ja 6 siviilivirkamiestä, joista 2 lääkäriä,
sekä 811 aliupseeria, sotilasta ja aseetonta. Hevosia
piti olla 667.[218]

Lappeenrannan Uutisten mukaan
rakuunoitten puku olisi Suomen tarkka-ampujapataljoonien kaltainen, mutta
housut siniharmaat ja vaatteet leikattaisiin ratsuväkikuosiin.[219]

12.2 Rykmentin ensimmäiset vuodet

Suomen rakuunarykmentti
perustettiin asteittain kenraalikuvernöörin Suomen
sotaväelle 20. kesäkuuta 1890 antaman päiväkäskyn
mukaan. Komentajaksi määrättiin everstiluutnantti
Oskar Theodor Schauman, joka oli valmistunut vuonna 1868 Suomen kadettikoulusta,
palvellut sen jälkeen Pihkovan henkirakuunarykmentissä
ja oli jäsenenä ratsuväkikomiteassa.[220]

Rakuunarykmentin
päiväkäskykirjat alkavat elokuussa. Ensimmäinen
päiväkäsky kertoi, että 27. elokuuta 1889 tuli rakuunarykmenttiin
kuudennesta Mikkelin tarkka-ampujapataljoonasta komennukselle
aliupseerien Skipparin ja Saarisen johtamia tarkka-ampujia.[221]

Pitkin syyskuuta saapui
Lappeenrantaan tarkka-ampujapataljoonista komennettuja miehiä aina
muutaman miehen ryhminä.[222]
Osa miehistä lähetettiin takaisin omiin pataljooniinsa.
Tarkka-ampujat toimivat Lappeenrannassa yövahteina varushuoneella
ja lähetteinä, aliupseerit päivystäjinä talleilla
ja opetuskomennuskuntaeskadroonassa. Osa liittyi
myöhemmin perustettuun opetuskomennuskuntaan.[223]

Rakuunarykmentti tarvitsi
toimintaansa varten suuren määrän rehua ja ruokaa. Se hankki
rehun useilta toimittajilta: Lappeenrannan
ympäristön talollisilta ja muilta toimitussopimusten
mukaan.[224] Ruokatarvikkeiden
hankkimiseksi rakuunarykmentille pidettiin syyskuun
alussa 29. reservikomppanian kansliassa ensimmäinen huutokauppa.[225]
Lappeenrantaan sijoitetut sotilaat ruokailivat syyskuun 6.
päivään asti reservikomppaniassa, mutta sitten
järjestettiin oma ruokailu.[226]

Pihkovan
henkirakuunarykmentistä siirretty luutnantti Alfred Lucander saapui
Lappeenrantaan 29. syyskuuta 1889.[227]
Schaumanin adjutantti Lucander johti rykmenttiä muun muassa kun Schauman
matkusti sotaväen päällikön käskystä marraskuun
lopussa 1889 vajaaksi viikoksi Helsinkiin.[228]

Ratsumestari Johannes Nyberg,
aliratsumestari Axel Sandberg, luutnantti Johan Maexmontan ja everstiluutnantti
Carl Schulman määrättiin Lappeenrantaan helmikuun 28. päivänä
1890. Näistä ainakin Jekaterinoslavin rakuunarykmentissä
palvellut Schulman tuli Lappeenrantaan maaliskuun puolivälissä.[229]
Maaliskuun 26. päivänä senaatti määräsi rykmentin
lääkäriksi Maximilian Buchin ja eläinlääkäriksi
Hannibal Graaen.[230]

Everstiluutnantti Schulman vastasi
talousasioista, adjutantti, kassanhoitaja ja majoitusmestari oli
luutnantti Lucander, opetuskomennuskunnan päällikkönä
toimi ratsumestari Nyberg ja muina upseereina aliratsumestari Sandberg ja
luutnantti Maexmontan.[231]

Maaliskuun alussa 1890 oli
Lappeenrannassa rakuunoita seuraava määrä:

Esikuntaupseereja 2

Muita upseereja 4

Aliupseereja 47

Trumpetisteja 2

Jefreittereita eli korpraaleja 2

Vanhemman luokan aseettomia 5

Nuoremman luokan aseettomia 3

Tarkka-ampujia 29

Siviilivirkamiehiä 2

Upseerihevosia oli Lappeenrannassa 5
kappaletta, rintamahevosia 47 ja kuormastohevosia 2.[232]

Huhtikuun 1. päivänä
perustettiin rakuunapataljoonaan komennetuista tarkka-ampujista
opetuskomennuskunta. Siihen kuului yhteensä 18 vanhempaa ja 25 nuorempaa
aliupseeria sekä 2 jefreitteria. Opetuskomennuskunnan miehet olivat,[233]

Vanhempi kuormastoaliupseeri Kaarlo
Nopanen

Vanhemmat aliupseerit

Kaarlo Flöjt

Gustaf Wäätänen

Karl Tuominen

Johan Pellinen

Johan Heinonen

Johan Friman

Viktor Tiili

Anders Perälä

Henrik (Heikki) Lusna

Abraham
Simpanen

Isak
Frilander

Matts
Koski

Matts Wihelä

David Ahlroos

Henrik Holisto

Karl Söderlund

Johan Stenroos

Nuoremmat aliupseerit

Albert
Allanen

Anders
Ripatti

David
Skippari

Antti Nieminen

Oskar Saarinen

Tobias Penttilä

Adam Pasanen

Elias Hietamies

Petter Pylkkänen

Petter Pääkkönen

Esaias Sutela

Pekka Kuokkanen

August
Hagman

Alexander
Lätti

Antti
Stavén

Frans
Evert Sulin

Johan Jaukki

Antti Hartikainen

Karl Lehtonen

Karl Henriksson

Johan Forsman

Matti Laasola

Fredrik Sonninen

Mauritz Nyman

Emanuel Pukkila

Jefreitterit

Johan Kauppi

Kaarlo Henriksson

Samalla tavoin kuin Lappeenrannassa
oli toimittu jo muodostettaessa asevelvollista armeijaa vuoden 1878
asevelvollisuuslain mukaan. Tällöin oli perustettu Helsinkiin
vuonna 1879 Suomen opetustarkka-ampujakomppania kouluttamaann
alipäällystöä tarkka-ampujapataljooniin;
näin alipäällystö oli valmiina, kun ensimmäiset
asevelvolliset aloittivat marraskuun alussa 1881. Suomen
rakuunarykmentissä rykmentin alipäällystöksi otettiin
tarkka-ampujapataljoonissa palvelleita miehiä. He tulivat
Lappeenrantaan 1. huhtikuuta 1890. Vapaaehtoisista ratsuväkeen
tulijoista ei ollut puutetta. Vuoden 1888 leirillä ensimmäistä
kertaa ollut venäläinen ratsuväki teki nimittäin
harjoitusrynnäköillään suuren vaikutuksen suomalaisten
tarkka-ampujapataljoonien miehiin. Monien tarjokkaiden ongelmaksi
kuitenkin nousivat ratsuväen erityisvaatimukset –  muun muassa minimipituus 162 cm ja maksimipituus
175 cm,
jalan pituus taas piti olla puolet vartalon pituudesta.
Opetuskomennuskunta toimi huhtikuun ensimmäisestä päivästä
marraskuun ensimmäiseen 1890 asti. Sen kouluttaman runkohenkilöstön
varaan perustettiin vuonna 1890 kolme eskadroonaa ja vuonna
1891 loput kolme.[234]

Opetuskomennuskuntaan valittujen
miesten tuloa Lappeenrantaan muisteli myöhemmin Oulun tarkka-ampujapataljoonasta
tänne siirtynyt Johan Pellinen. Rakuunoihin halunneille vapaaehtoisille
järjestettiin ensin kotipataljoonassaan lääkärintarkastus,
jossa tutkittiin vapaaehtoisen ruumiinrakenteen
sopivuus ratsuväkeen. Ouluun hyväksymisilmoitus
saatiin maaliskuussa 1890. Samalla määrättiin hyväksytyt
ilmoittautumaan huhtikuun 1. päivänä rakuunarykmentin
komentajalle Lappeenrannassa.

Varusmestarina Oulussa toimineen
Pellisen mukaan ilo hyväksyttyjen joukossa oli kuvaamaton –  tarkka-ampujat olivat leirillä
ollessaan nähneet uljaana pidettyä ratsuväkeä.
Lappeenrantaan saapumisesta Pellinen kertoo:

"Tulipa vihdoin odotettu
huhtikuun 1 päivä vuonna 1890, jolloin saavuimme Lappeenrantaan
ilmoittautumaan uudelle komentajallemme. Mielikuvituksessamme olimme
erehtyneet, olimme nimittäin kuvitelleet näkevämme ison ja
uljaan näköisen sotaherran, mutta eteemme astuikin pieni,
tulikatseinen everstiluutnantti, uljaan ja täydellisen sotilastyypin
omaavan adjutanttinsa seuraamana. Komentajan toivottaessa tervetulleeksi
uuteen palvelukseen sekä tehdessä joitakin kysymyksiä,
saimme poistua kansliasta, missä ilmoittautuminen tapahtui.
Tässä pienessä, tulikatseisessä komentajajassamme
tulimme myöhemmin tuntemaan suurta tarmoa ja kykyä osoittavan
miehen".[235]

Opetuskomennuskunnan miehille
jaettiin hevoset 2. huhtikuuta. Nämä olivat kaikki
Venäjältä tuotuja vanhoja ratsuhevosia. Hevosten
hoitoa, ruokintaa ja muita töitä opetti kaksi Venäjän
ratsuväessä palvellutta aliupseeria. Opetusta haittasi se,
etteivät venäläiset aliupseerit puhuneet Suomea.
Haittaa kuitenkin helpottivat Suomessa syntyneet opetusupseerit
–  ratsumestari Nyberg,
aliratsumestari Sandberg ja luutnantti Maexmontan.[236]

Opetuskomennuskuntaa perustettaessa
otettiin palvelukseen muitakin henkilöitä. Ratsastuksen opettajiksi
yhden vuoden ajaksi palkattiin Matvei Mogutnoff ja Platon
Lasartschik. Lavartschik tosin erosi omasta pyynnöstään jo
11. syyskuuta 1890. Torvensoittaja-aliupseeriksi tuli Frans
Lönnström, torvensoittajaksi ilman arvoa Otto Hurmalainen,
nuoremmaksi kirjuriksi Axel Ettinger, hevosten kengittäjäksi
Frans Sellberg, valmiiksi leikkaajaksi Juho Wilenius,
välskäriksi Pavel Antonoff, eläinvälskäriksi Nikolai
Heino ja asemestarin apulaiseksi Adam Nisonen. Opetuskomennuskunnasta muodostetun
eskadroonan päällikkönä toimi väliaikaisesti luutnantti
Lucander ja sittemmin ratsumestari Nyberg. Vahtimestariksi
määrättiin Kaarlo Nopanen, plutoonien (joukkueiden) aliupseereiksi
Kaarlo Tuominen, Jouko Friman, Gustaf Wäätänen ja Juho
Heinonen.[237]

Opetuskomennuskunnan koulutus tuotti
upseeristolle runsaasti työtä. Pelkkä aliupseerikoulutus ei
riittänyt, vaan opetuskomennuskunta piti opettaa
ratsastamaan, sen jälkeen kouluttamaan hevosia ja opettamaan
uusille alokkaille ratsastusta. Hevosten koulutus korostui
erityisesti syksyllä 1890, jolloin rykmentti sai
ensimmäiset nuoret suomalaishevoset, joista tuli kouluttaa hyviä
rintamahevosia.[238]

Uusien miesten ja hevosten
koulutuksen saaminen alkuun oli vaikeaa, sillä kasarmialueella
ei ollut vielä yhtään rakennusta valmiina. Siksi hevoset
sijoitettiin aluksi leirialueen tarkka-ampujapataljoonien talleihin,
jotka eivät sopineet etenkään talvioloihin. Huhtikuun
alussa 1890 pääsivät hevoset jo uuteen talliin.
Miehistö asui aluksi verstasrakennuksessa.[239]

Sotaväen
päällikköhallituksen adjutantti kenraalimajuri Renvall tarkasti
Lappeenrannassa jo 12.4.1890 perustetun opetuskomennuskunnan.[240]
Tapahtuma koettiin tärkeäksi yksikön alkutaipaleella,
Renvall kohotti opetuskomennuskunnan mielialaa muun muassa vertaamalla
uutta joukko-osastoa 30-vuotisen sodan aikaisiin Ståhlhandsken
rakuunoihin.[241]

Toukokuun lopussa opetuseskadroonan
katsottiin kehittyneen kenttäratsastustaidossa sen verran, että
voitiin jo harjoitella useammin matkaratsastusta. Esimerkiksi
helluntailauantaina 1890 ratsastivat rakuunat Joutsenon kirkolle. Kyseessä
oli merkittävä koeharjoitus, sillä sen jälkeen eversti
Schauman piti puheen ja sotilaille jaettiin kannukset. Lappeenrannan
Uutisten mukaan ne jaettiin näin varhain kiitokseksi ja kehotukseksi
tarkkaavaisesta uutteruudesta ja pikaisesta edistymisestä
ratsastustaidoissa. Kannukset täydensivät opetuseskadroonan
univormun.

Heinäkuun 23.
päivänä tarkasti Lappeenrantaan tullut Suomen sotaväen
päällikkö, kenraalimajuri Georg Ramsay opetuskomennuskunnan
edistymisen kuluneena 3 1/2 kuukauden aikana. Osasto todettiin
hyväkuntoiseksi, ja seuraavana päivänä luovutettiin
keisarin myöntämä standaari joukko-osastolle.[242]
Tämän tärkeän standaarin eli lipun myönsi
Aleksanteri III jo kesäkuun neljäntenä 1890.[243]

Standaarin luovutus oli juhlallinen
tilaisuus. Aamulla kello yhdeksältä kiinnitettiin standaari
tankoonsa. Ensimmäisen naulan siihen löi sotaväen
päällikkö paroni Ramsay, toisen kenraalikuvernöörin
sotaväen esikuntapäällikkö kenraalimajuri
Schauman, kolmannen rakuunarykmentin komentaja eversti Schauman, neljännen
sotaväen päällikköhallituksen adjutantti everstiluutnantti
Langhoff. Tämän jälkeen olivat vuorossa everstiluutnantti
Schulman, ratsumestari Nyberg, aliratsumestari Sandberg, luutnantti
Lucander ja luutnantti Maexmontan. Yhdeksännen naulan
jälkeen aliupseerit ja miehistön edustajat Kavaloff, Friman,
Tiili, Koski, Saarinen, Skippari, Kauppi ja Koukkari naulasivat vielä
naulat lipun kiinnikkeeksi ja virkaa tekevä opetuseskadroonan
vahtimestari kiinnitti loput naulat.[244]

Standaari luovutettiin
leirikentällä, jonne se kannettiin lippujen liehuessa ja
rykmentin seistessä rivistössä. Standaarin toivat
leirikentälle rykmentin adjutantti ja rykmentin vahtimestari. Kentällä
se luovutettiin ensin paroni Ramsaylle. Sitten pastori Nordström
puhui standaarin merkityksestä. Hän päätti puheensa
kehottamalla suomalaisia rakuunoita puolustamaan rykmenttiään,
isänmaataan ja standaariaan "aina kuolemaan asti".[245]

Tämän jälkeen
luettiin standaarin myöntämistä koskeva keisarin kirje ja
varoitettiin rangaistuksesta, joka kohtaisi joukko-osastoa, joka
antaisi standaarinsa joutua häviyksiin. Tämän jälkeen
paroni Ramsay ojensi standaarin rykmentin komentaja Schaumanille, ja
tämä edelleen standaarin kantajalle. Tilaisuus päättyi
keisarille ja Suomen rakuunarykmentille esitettyihin hurraa-huutoihin.
Samana iltana rakuunarykmentti vastaanotti useita sähkösanomia,
joissa muun muassa suuriruhtinas Nikolai ja sotaministeri Vannovski onnittelivat
rykmenttiä standaarin saamisen johdosta.[246]

Näitä juhlallisuuksia
kuvailtiin laajalti lehdistössä. Nya Pressen kuvaili
tarkoin rykmentin lippua. Sen keskus oli valkoinen ja reunat kultaa.
Keskikuviona oli Venäjän valtionsinetti, kahdessa
reunassa Venäjän vaakuna ja kahdessa Suomen. Standaarin tanko
oli sininen, kruununa valtionomena ja kultainen risti.[247]
Standaarin luovutuspäivästä kesäkuun 4.
päivä määrättiin kenraalikuvernöörin joulukuussa
1890 antamassa päiväkäskyssä rykmentin vuosipäiväksi.[248]

Heinäkuun loppupuolella
koulutusta kevensivät rykmentin ampumakilpailut. Palkintoja jaettiin
30.7. seuraavasti: upseeripalkinnon (240 markkaa) voitti luutnantti
Maexmontan, alipäällystöstä palkittiin
vanhemmat aliupseerit Gustaf Wäätänen (60 markkaa) ja
David Ahlroos (30 markkaa).[249]

Opetuseskadroonan toiminta-aikana
pidettiin oppilaille erilaisia tutkintoja. Niistä ensimmäisessä
28.8.1890 kuulusteltiin koti(sisä-)palvelua, rikoslakia ja
järjestyssääntöä. Toinen tutkinto 5.– 6.9.
koski rintamapalvelusta ja kolmas hevostietoutta 10.9.
Kenttäpalvelua sekä sodan että rauhan aikana kuulusteltiin
16.9., ja viimeinen eli viides tutkinto 26.9. käsitteli
kiväärin, revolverin ja sapelin käyttämistä
ja rakenteen tuntemista.[250]

Lappeenrannan Uutiset piti
opetuskomennuskunnan ohjelmaa tiiviinä ja vertasi oppilaiden tutkinnoissa
suorittamaa tietomäärää niihin
käytännön valmiuksiin, joita he olivat joutuneet
opettelemaan. Lehti piti oppilaiden edistymistä
hämmästyttävän nopeana.[251]
Koulutuksen loppuvaihe keskittyi maastoharjoituksiin Lappeenrannan
ympäristössä. Komennuskunnan koulutus
päättyi everstiluutnantti Schaumanin maneesissa
lauantaina 19.10. 1890 pitämään loppukokeeseen.
Silloin julkiluetussa päiväkäskyssä rykmentti
jaettiin 1.11. alkaen kolmeen eskadroonaan ja mainittiin
niihin komennetut miehet. Saman päivän iltana pidettiin
rykmentin ruokalassa iltamat, joissa oli tarjolla puheita, laulua, virvokkeita
ja tanssia.[252]

Opetuseskadroona siis toimi huhtikuun
alusta lokakuun loppuun 1890, jonka jälkeen rykmentti sai ensimmäiset
alokkaat. Miehistönä oli vuoden 1889 syksystä alkaen Lappeenrantaan
lähinnä hevosia hoitamaan komennetut 23 tarkka-ampujaa.
Opetuseskadroonan oppilaitten saavuttua tarkka-ampujat hoitivat
pienempiä töitä –  takaisin heidät oli
määrä komentaa alokkaiden saavuttua 1.11.[253]

Ennen alokkaiden saapumista
lisättiin rakuunarykmentin upseeristoa. Kornetit Georg
Hellström ja Petter Moldakoff komennettiin rakuunarykmenttiin
Pietarin ratsuväkiopistosta sekä Adolf Lagerblad ja Arthur Norring
Suomen kadettikoulusta. Samana syksynä komennettiin
rakuunarykmenttiin myös luutnantti Friedrich von Tobiesen, aliratsumestari
Ernst Baeckman, luutnantit Adolf Aminoff, Carl Malm, Georg von Essen ja August
Thesleff.[254] Lokakuun
19. päivänä rykmentti sai myös papin, Tallinnan
ruotsalais– suomalaisen seurakunnan kirkkoherran Johan
Collanin, jolle Lappeenrannan seudut olivat tuttuja jo
kirkkoherranapulaisen toimikaudelta 1885– 1886. Samana
päivänä nimitettiin myös rykmentin sotatuomari
Robert Schogster ja asemestari Matti Tuovinen.[255]

Alokkaiden saapumista muisteli
myöhemmin opetuskomennuskuntaan kuulunut Albert Allonen.
"Marraskuun ensimmäisenä saapuivat tänne ympäri
Suomen salomailta ensimmäiset asevelvolliset oppiakseen
täyttämään sotilaan palvelusta. Heidän tullessaan oli
huomioon otettava jotakin ilahuttavaakin, sillä useampina vuosina
huomasin nuorukaisten kasarmiin tuloa muissa pataljoonissa, ja olivat
useimmat heistä päihtyneet. Vaan tänä syksynä en
havainnut ketään, joka olisi ollut liikaa nauttinut väkijuomia.
Arvelin itsekseni että siihen on varmaan vaikuttanut matkan pituus,
että kotoiset eväät ovat loppuneet ennen aikaa ja
täältä lienee ollut ahdas saanti sinä
päivänä. Tämä oli meille oikein hauskaa, syystä
kun meitä oli vähän hoitamaan ja ohjaamaan semmoista joukkoa,
jos he olisivat olleet kovin raivoissaan. Seuraavana
päivänä, kello 9 e. p. p. oli rykmentin maneesissa
ylöshuuto, jossa katsottiin josko kaikki olivat saapuneet. Samassa
pidettiin jumalanpalvelus, jossa alussa sekä lopussa veisattiin
virsi: 'Meidän linnamme on Jumala taivaass`. Tässä tilaisuudessa
rykmentin soittokuntakin puhalsi ensimmäistä kertaa, ja
kauniille kajahtelivat säveleet, varsinkin rykmentin kunniamarssia
soitettaessa."

Alokkaiden saavuttua alkoi Suomen
rakuunarykmentissä rutiininomaisempi kausi, jossa koulutusta
katkoivat isommat sotaharjoitukset, korkeampien upseereiden vierailut ja
erilaiset juhlat ja kilpailut. Ensimmäisiä vuosia rykmentissä
tosin vielä leimasi kasarmialueen keskeneräisyys.

Esimerkiksi sairaat sijoitettiin
aluksi kansliarakennukseen, sillä varsinainen sairaala valmistui
vasta myöhemmin. Ensimmäisen saapumiserän miehistä oli
marraskuussa 1890 tuhatta miestä kohden keskimäärin 71
miestä sairaana, joulukuussa luku nousi 86:een ja tammikuussa 92:een.
Helmikuussa sairaiden määrä väheni. Luvut olivat
suurehkoja verrattuna tarkka-ampujapataljoonien sairaiden
määrään.[256]

Everstiluutnantti Schauman oli
aluksi virkaa tekevä rykmentinkomentaja. 6. tammikuuta 1891
hänet ylennettiin everstiksi ja määrättiin
vakituiseksi. Adjutantiksi luutnantti Alfred Lucanderin tilalle tuli
helmikuussa 1891 luutnantti Georg von Essen. Rykmentin ensimmäisistä
upseereista kuoli helmikuun 20. päivänä vaikeaan
sairauteen aliratsumestari Axel Sandberg. Hänet haudattiin
Lappeenrannan vanhalle hautausmaalle. Sandbergin sijaan kolmannen eskadroonan
päälliköksi tuli aliratsumestari Adolf Aminoff.
Myös toisen eskadroonan päällikkö vaihtui, sillä
vuoden 1891 tammikuussa komennettiin ratsumestari Johannes Nyberg
Pietariin upseeriratsuväkikouluun ja hänen tilalleen aliratsumestari
Ernst Baeckman.[257]

Maaliskuun lopussa 1891 oli nuorten
hevosten koulutus edistynyt niin pitkälle, että niitä
pystyttiin ratsastaessa ohjaamaan jo yhdellä kädellä.
Samoin asevelvollisten ratsastustaidossa oli päästy
opettelemaan ratsastusta vain yhdellä kädellä.[258]

Merkkitapaus oli myös
upseerikerhon avaaminen. Rykmentinkomentaja Schauman
määräsi sen avattavaksi huhtikuun 3.
päivänä 1891. Kerhon sisustaminen vei oletettua kauemmin,
mutta kalustukseen oltiin tyytyväisiä. Samana iltana upseeristo
kokoontui ja iltaa juhlistettiin musiikilla.[259]

Maaliskuun 10.
päivänä 1891 rakuunarykmenttiä kuohuttanut tapaus jäi
vaivaamaan pitkäksi aikaa upseeriston ja miehistön mieltä.
Tällöin ruokailusta poistuvaa ensimmäisen eskadroonan rakuuna
Kaipaista pistettiin puukolla rinnan vasempaan puoleen. Kaipainen
kulki piston jälkeen vielä muutamia askelia ruokasalin rappusia
pitkin, ennen kuin lyyhistyi maahan. Rakuunarykmentin sairaalaan vietyä
uhria ei voitu enää pelastaa. Puukottajaa ei
välittömästi tavoitettu, vaikka aseen etsimiseksi tarkastettiin
muun muassa kaikki kaapit ja vaatteet. Myös Kaipaisen kanssa samaan
aikaan ruokailussa olleita kuulusteltiin. Teon tekijää ei kuitenkaan
rakuunarykmentin omin voimin saatu selville. Vasta useiden
sota-oikeuden istuntojen ja todistajien kuulustelujen jälkeen
tekijäksi selvisi toisen eskadroonan rakuuna Lundgrén,
joka tuomittiin 10 vuoden kuritushuonerangaistukseen.[260]

Suomen sotaväen
päällikkö Georg Ramsay tarkasti maaliskuun 13. päivänä
rakuunarykmentin. Hän saapui Lappeenrantaan kolmelta ja aloitti
klo 17.30 rakennusten ja tilikirjojen tarkastuksen. Seuraavana
päivänä pidettiin rintamaharjoitus, hevostarkastus
ja tutkittiin upseereiden, aliupseereiden ja miehistön
ratsastustaitoja. Harjoitusten jälkeen Ramsay kiitti rykmentin komentajaa,
upseeristoa, aliupseereja ja miehistöä hyvästä
harjoituksesta ja piti rykmentin edistymistä muutenkin
hämmästyttävän nopeana vaikeisiin aloitusolosuhteisiin
nähden. Ramsay arveli tulossa olevan keisarivierailun näin ollen
varmaankin sujuvan hyvin.[261]

Rykmentin ensimmäisen vuosijuhlan
kesäkuun neljäntenä 1891 aloitti kello 11.00 paraati ja jumalanpalvelus.
Juhlaan oli kutsuttu Lappeenrannan ja Lappeen pitäjän
tärkeimmät edustajat ja eri sotilasosastojen edustajia.
Komentajan tervehdyksen jälkeen pidettiin lyhyt rukoushetki.
Tämän jälkeen huudettiin komentaja Schaumanin johdolla
eläköötä muun muassa keisarille ja kenraalikuvernöörille,
paroni Ramsaylle ja kenraalimajuri Renvallille sekä upseeristolle.
Komentaja Schaumanille taas huudettiin hurraata everstiluutnantti
Schulmanin johdolla.

Paraatin jälkeen oli
upseerikerholla lounastilaisuus. Iltapäiväksi oli
miehistölle erilaisia kilpailuja. Maneesissa koeteltiin ratsastustaitoa
nuorilla suomenhevosilla, aliupseerit kävivät
kilparatsastuksen 3/4 virstan radalla, jossa oli kolme estettä.
Esteratsastuskilpailu järjestettiin myös asevelvollisille. Kilpailtiin
myös siitä, kuka parhaiten pystyi pistämään sapelillaan
laukkaavan hevosen selästä ilmassa roikkuvaan renkaaseen.
Rakuunarykmentin päiväkirjan mukaan kilpailut järjestettiin
miehistön viihtyvyydeksi –  kuitenkaan unohtamatta niiden
koulutuksellista merkitystä. Päivän päätti
esteratsastuskilpailu ja useat rykmentille vuosipäivän johdosta
lähetetyt onnittelusähkeet.[262]

Kesäkuussa
päiväpalveluksen aloitti yleensä lähtö kasarmeilta
harjoituksiin kello kahdeksalta. Takaisin tultiin iltapäivällä
neljän tai viiden aikaan.[263]
Rykmentinkomentaja Schauman piti kesäkuun 19
päivänä kahdeksasta neljään kestäneen
harjoituksen. Raskaan ja vaikean harjoituksen perusteella
Schauman piti ratsuväen taitoja jo sangen hyvin hallittuina joitakin
pienempiä puutteita lukuun ottamatta.[264]

Heinäkuussa 1891 Suomen
rakuunarykmentti osallistui vuoden merkittävimpään tapahtumaan
Lappeenrannassa –  asevelvollisten kesäleiriin.
Sen yhteydessä kaupunkiin saapuneet merkkihenkilöt tutustuivat
myös uuteen joukko-osastoon ja sen kasarmialueeseen. Heinäkuun
ensimmäisenä päivänä kaupunkiin saapui
sotaväen päällikkö paroni Ramsay, seuraavana
päivänä kenraalikuvernööri kreivi Heyden,
joka seuraavana päivänä tarkasti leirikentän ja
vieraili Lappeenrannan reservikomppanian ohella myös
rakuunarykmentin kasarmeilla. Samana päivänä luovutettiin
sairaalarakennus rykmentille.[265]

Heinäkuun
ensimmäisellä viikolla rakuunoiden koulutus oli edistynyt jo niin pitkälle,
että vaativia rykmentin yhteisharjoituksia alettiin
pitää kolmasti viikossa. Aiemmin niitä oli vain kahdesti viikossa.[266]
Leirin aikana rakuunapataljoona hioi taitojaan osallistumalla
useaan paraatiin ja muun muassa yöharjoitukseen, jossa rakuunat toimivat
kolmen eskadroonan vahvuisina etujoukkoina.[267]

Erään harjoituksen johti
itse kenraalikuvernööri Heyden, ja siihen otti osaa myös kolme
tykistöpatteria. Tämä eräänlainen
ennakkoharjoitus tulevaa keisarivierailua varten sujui hyvin, ja kenraalikuvernööri
toivoikin, että myöhemmin keisarin läsnä ollessa
pidettävä harjoitus menisi yhtä hyvin.[268]

Elokuun viidentenä koitti
vihdoin suuri päivä –  keisaripari saapui Lappeenrannan
leirille. Junan tullessa neljän aikaan olivat kaikki Lappeenrannan leirijoukot
radan varressa junaa vastaanottamassa. Rakuunat olivat vasemmalla sivustalla
ja siten ensimmäisinä keisarin junaa vastassa.

Seuraavana päivänä
keisari seurasi harjoitusta runsaan seurueen kera leirialueen
vasemmalla sivustalla. Kun toinen ja kolmas eskadroona valmistautuivat
harjoituksen mukaiseen hyökkäykseen, ratsasti keisari
lähemmäksi rintamaa tarkastellakseen tarkemmin
suomenhevosia. Samalla keisari kyseli rykmentinkomentajalta ja upseereilta
suomenhevosten kelvollisuutta ratsuksi ja venäläisistä
ratsuväkirykmenteistä poistetuista hevosista.
Manööverit leirikentällä kestivät tunnin ja
vartin ja päättyivät hyökkäysharjoitukseen.
Sen jälkeen keisari ratsasti joukkojen edessä ja esitti kiitoksensa
päivän harjoituksesta, johon hän oli sanojensa mukaan
täysin tyytyväinen. Tämän jälkeen käytiin
myöhäiselle aamiaiselle, johon osallistui keisariparin
lisäksi lukuisia sotilashenkilöitä.

Aamiaisen jälkeisessä
paraatissa kaikki leirille osallistuvat joukot oli sijoitettu
muodostelmaan leirikentälle. Keisari kulki seurueineen
sotilasrivistöä pitkin ja tervehti joukkoja.
Tämän jälkeen alkoi itse paraati. Jalkaväki marssi
komppanioittain kärjessä, näiden jälkeen seurasi
tykistö ja viimeisenä Suomen rakuunarykmentin kolme eskadroonaa.
Rykmentin päiväkirjan mukaan paraati meni ahkeran harjoittelun
ansiosta kohtuullisen hyvin. Aiemmin rykmentillä oli ollut vaikeuksia
pysyä paraatimuodossa –  ilmeisestikin kokemattomien miesten
ja uusien hevosten vuoksi.[269]

Paraatin jälkeen keisaripari
tutustui uuteen sairaalaan sekä kaupungin kansakoulussa paikallisia
käsitöitä esittelevään näyttelyyn. Sen
jälkeen siirryttiin rakuunarykmentin kasarmeille ja upseerikerholle,
jossa viivähdettiin 5– 10 minuuttia keskustellen rykmentin
upseeriston kanssa. Keisariparin kulkiessa soitettiin keisarihymniä
ja kansa hurrasi sivustalla. Upseerikerholta siirryttiin kaupungin
keisaritaloon aterialle leirillä olleiden rykmentin- ja
pataljoonakomentajien kera. Ruokailun jälkeen keisaripari siirtyi
takaisin junalle. Tietä keisaritalolta asemalle reunustivat sotilasosastot
–  keisarin junan lähtiessä
ammuttiin kolme kunnialaukausta.[270]

Keisarivierailun juhlahumun
jälkeen kesäharjoituksia jatkoivat elokuun kahdeksantena päivänä
kenraaliluutnantti Davydoffin johtamat ampumaharjoitukset, jotka
rakuunarykmentin päiväkirjan mukaan menivät rakuunoilla
poikkeuksellisen hyvin. Saman kuun 11. päivänä
ratsuväki ja jalkaväki harjoittelivat ensimmäisen kerran
yhdessä. Seuraavina päivinä oli vielä useita
harjoituksia ja ampumakilpailuja –  muun muassa erityinen kilpailu kenraalikuvernöörin
palkinnosta. Elokuun 17. päivänä Suomen sotaväen
päällikkö paroni Ramsay lähti Lappeenrannasta,[271]

Seuraavana päivänä
saapuivat rakuunarykmenttiin kadettikoulusta
määrätyt Matts Forsén, Sixtus Hjelmman, Karl Söderholm
ja Zachris Helsingius. Leiriharjoitukset päättyivät elokuun 29.
päivänä.[272]

Asevelvolliset
pääsivät lomalle, ilmeisestikin ensimmäisen kerran,
syyskuun ensimmäisenä päivänä, jolloin puolet miehistöstä
laskettiin kolmen viikon lomalle. Toinen puoli päästettiin lomalle
23. päivänä.[273]

Vuoden 1891 lokakuussa
täydennettiin rakuunarykmentin organisaatiota perustamalla
lisää eskadroonia. Niistä ensimmäiseen
määrättiin luutnantti Georg von Essen, toiseen everstiluutnantti
Alexander Grigorkoff, kolmanteen luutnantti Alfred Lucander,
neljänteen luutnantti Carl Malm, viidenteen aliratsumestari
Adolf Aminoff ja kuudenteen Friedrich von Tobiesen. Rykmentin kassanhoitajaksi
Malmin tilalle komentaja Schauman määräsi kornetti
Matts Forsénin ja adjutantiksi von Essenin tilalle kornetti Wolmar
Oldenburgin.[274]

Lokakuun 22. päivänä
1891 siirrettiin perustettuihin eskadrooniin myös miehistö.
Hevosetkin ryhmiteltiin eri yksiköihin hevosen mukaan. Ensimmäiseen
ja toiseen eskadroonaan tulivat vaaleat ja punertavat hevoset, kolmanteen
ja neljänteen lähinnä ruskeat, viidenteen ja kuudenteen
mustat. Viidenteen määrättiin lisäksi joitakin valkeita hevosia.
Suomenhevoset jaettiin tasan eskadroonien kesken 20 uutta nuorta hevosta
kullekin. Hevoset voitiin jo sijoittaa valmistuneisiin kolmeen
talliin.[275]

Marraskuun ensimmäisenä
päivänä määrättiin aliupseerit eskadrooniin
ja samana päivänä kotiutettiin ensimmäiset suomalaiset
rakuunat, jotka olivat tulleet alunperin tarkka-ampujapataljoonista,
yhteensä yksi aliupseeri, seitsemän jefreitteriä eli
korpraalia ja seitsemän rakuunaa.[276]

2. marraskuuta 1891 astuivat
palvelukseen uudet asevelvolliset. Uudenmaan läänistä tuli
30, Turun 60, Vaasan 58, Oulun 19, Kuopion 19, Mikkelin 18, Hämeen 50
ja Viipurin läänistä 42 alokasta. Joulukuun kahdeksantena
eli ratsuväen nimikkopyhimyksen Yrjön
päivänä uudet alokkaat vannoivat valan. Valatilaisuus pidettiin
maneesissa, johon tuotiin myös rykmentin standaari.[277]

Vuoden 1891 joulua juhlittiin
rakuunarykmentissä koristelemalla aattona joulukuusi omenilla,
"paperosseilla", konvehdeilla ja leivonnaisilla.[278]

Seuraavan alkuvuoden
merkittävimpiä tapahtumia oli 10. maaliskuuta tehty ratsastusmatka
Viipuriin. Matkaan otti osaa everstiluutnantti Grigorkoffin johdossa viisi
upseeria ja 90 rakuunaa. Matka vei aikaa noin kahdeksan tuntia.[279]

15. maaliskuuta saapui
kenraaliluutnantti Renvall, Suomen sotaväen päällikön
adjutantti, Lappeenrantaan tarkastamaan rykmenttiä. Tarkastus aloitettiin
seuraavana päivänä puoli yhdeksältä
ensimmäisessä eskadroonassa. Eskadroona kokoontui
käytävälle, jossa Renvall muun muassa keskusteli usean
miehistöön kuuluvan kanssa. Kivääriotteiden
esittämisen jälkeen miehet palasivat tupiinsa, jossa asettuivat
vuoteittensa eteen –  niille oli asetettu miesten varusteet.
Renvall alkoi kiertää kasarmia trumpetistien tiloista eli
kasarmin kolmannesta kerroksesta. Plutoonanhuoneen jälkeen seurasi eskadroonan
ja varusvaraston tarkastus. Sama toistui toisessa ja
viidennessä eskadroonassa. Toisessa eskadroonassa esitettiin
tarkastajalle myös voimistelua.

Tarkastus kesti eskadroonaa kohti
keskimäärin 2 –  2
1/2 tuntia. Iltapäivällä kello kuudelta tarkastettiin rykmentin
kanslian tilit ja kassa sekä keittiön tilinpito. Se kesti puoli
kymmeneen illalla. 17. maaliskuuta toimitettiin aamupäivällä
aseistamattomien sekä loppujen eskadroonien tarkastus ja
iltapäivällä jälleen tilien tarkastus. 18. päivänä
tarkastettiin hevoset. Ensin ratsastettiin Renvallin ohi upseerihevoset,
sitten trumpetistien ja eskadroonien hevoset. Tämän
jälkeen tarkastettiin tallit, varusvarasto, sairaala,
eläinlääkärin tilat, paja, leipomo, pesutupa, kaikki
työhuoneet ja perheellisten aliupseerien majoitustilat.

Illalla oli upseereille taktisia
harjoituksia ja 19. maaliskuuta tutkittiin kolmen ensimmäisen
eskadroonan nuorempien rakuunoiden ratsastustaito vanhoilla hevosilla.
Tämän jälkeen tarkastettiin neljännen, viidennen ja kuudennen
eskadroonan vanhempien rakuunoiden ratsutaito nuorilla suomenhevosilla. Lopuksi
katsastettiin vielä opetuskomennuskunnan ratsastustaito, minkä
jälkeen kenraaliluutnantti Renvall lopetti tarkastuksen.[280]

9. huhtikuuta 1892 saapui
rakuunapataljoonaan yhdeksän upseeria Pietarin
ratsuväkikoulusta. Nämä ratsastivat Pietarista
Lappeenrantaan asti testatakseen hevosten kestävyyttä
pitkällä matkalla, joka kesti kaksi päivää. Vieraat
majoitettiin upseerikerholle. Seuraavana päivänä tarjottiin
aamiaista komentajan luona. Päivällinen alkoi viideltä
upseerikerholla ja kesti aina yhteen asti yöllä. Vieraiden
kunniaksi soitti koko ajan orkesteri ja myöhemmin esiintyi aliupseerien
kuorokin. Mieliala vierailun aikana oli rakuunarykmentin päiväkirjan
mukaan "hyvin innostunut".[281]

4. kesäkuuta vietettiin
rykmentin toista vuosijuhlaa. Sen aloitti paraati ja jumalanpalvelus.
Leirikentällä järjestettiin kilpailuja ja illalla oli
upseerikerholla suuri juhla. 27. kesäkuuta 1892 oli rakuunarykmentille
merkittävä, sillä tällöin rykmentin kouluttaminen
oli edennyt niin pitkälle, että voitiin pitää
ensimmäinen koko rykmentin harjoitus hevosten kera.[282]

13. heinäkuuta marssi koko
rykmentti soittokuntineen tapaamaan Viipurin pataljoonaa. Joukot tapasivat
noin 14 virstan päässä Viipurista. Tapaamispaikalla rykmentti
soitti pataljoonan marssin ja pataljoona taas rykmentin marssin.
Täällä levähdettiin noin tunnin ajan, miehistölle
tarjottiin olutta ja upseerit nauttivat upseerikerholta tuodun aamiaisen.
Tämän jälkeen palattiin Lappeenrantaan.[283]

Vuoden 1892 leirille 25.
heinäkuuta saapunut Suomen sotaväen päällikkö
kenraali Georg Ramsay seurasi useaan otteeseen rakuunarykmentin harjoituksia.
Rykmentin päiväkirjan mukaan hän tällöin kiitti upseereita
hyvin suoritetusta koulutuksesta. Leiriaikana alkoi 8. elokuuta useamman
päivän kenttäharjoitus, jota perusteltiin rakuunarykmentin
päiväkirjassa seuraavasti: 1) miehistöä
harjoitettiin olemaan yöleirissä, 2) testattiin hevosten
kykyä olla kaksi yötä ulkona, 3) harjoitettiin
miehistöä maastossa ja tuntemattomassa
ympäristössä sekä 4) tutustuttiin Suomen tämän
osan luonnonkauniisiin paikkoihin. Ratsastuksen reitti käsitti muun
muassa Savitaipaleen. Kuun loppupuolella samantyyppisessä harjoituksessa
käytiin Imatralla. Edellisen vuoden tapaan leirin jälkeen
myönnettiin miehistölle lomia. Kustakin eskadroonasta
pääsi 30 miestä kolmen viikon lomalle.[284]

Marraskuun ensimmäisenä
päivänä 1892 oli rakuunarykmentti vihdoin täydessä
miehityksessään. Mainittuna päivänä oli
"rulliin" merkitty seuraavat henkilöt.

Esiupseerit                         2

Muut upseerit                      29

Vahtimestarit                                            9

Vanhemmat aliupseerit      31

Nuoremmat aliupseerit       27

Trumpetistit                        17

Vapautetut                          43

Rakuunat                            631

Vapaaehtoiset aliupseerit   2

Vapaaehtoiset rakuunat     2

Lääkärit                               3

Pappi                                  1

Sotatuomari                        1

Asemestari                         1

Aseistamattomat                49

Lisäksi rakuunarykmenttiin
kuului 646 rintama- ja 12 kuormastohevosta.[285]

12.3 Elämää rykmentissä

Lappeenrannan Uutiset arveli
rakuunarykmentin aloittaneen uuden jakson Suomen
sotilaselämässä. Lehden mukaan asevelvollisuusarmeijassa
alussa esiintynyt vanha jyrkkä, lähes vihamielinen ylivalta- ja
säätyero näytti Lappeenrannassa kadonneen kokonaan.
Esimiehet osoittivat oppilailleen ystävällisyyttä, joka
vivahti melkeinpä veljelliseen kanssakäymiseen.
Opetuseskadroonassa tämä herätti suurta suosiota ja
kiitollisuutta –  kirjoittaja
piti tätä eräänä syynä oppilaiden nopeaan
edistymiseen.

Everstiluutnantti Schauman saavutti
suuren suosion etenkin järjestämällä useita iltamia
Saimaan rannalla. Osaa ottivat sekä päällikkökunta
että eskadroona. Iltamissa tarjottiin komentajan yksityisellä
kustannuksella kaikille erotuksetta kahvia ja teetä leipineen ja
virvoitusjuomia. Ohjelmaakin oli: puheita, eskadroonan kuoro lauloi,
joskus tanssittiinkin –  naistuttaviakin sai pyytää
mukaan. Lappeenrannan Uutiset piti toimintaa sangen kauniina
ylipäälliköltä miehistöään
kohtaan; lehti kuitenkin arveli toiminnan tuottavan liiankin
suurta kulunkia yhdelle miehelle.[286]
Schaumanin järjestämä iltamatoiminta rajoittuikin opetuskomennuskunnan
kauteen.[287]

Järjestetyistä
tilaisuuksista otettakoon esimerkiksi Lappeenrannan Uutisten 21. elokuuta
1890 kertomus edellisenä sunnuntaina isolla leirikentällä
pidetyistä iltahuveista. Huvit kustansi eversti Schauman.
Niissä oli lehden mukaan "elähyttävää ja
ystävällistä kanssakäymistä, virvokenautinnoita
(kahvia, teetä ja vehnästä) sekä puheita, laulantaa ja
tanssia saavat eskadroonan jäsenet, joilla on lupa tuoda
perheensä ja kutsua vieraitakin iltamiin, nauttia tällaisissa
huveissa". Lehti piti Schaumanin toimintaa erinomaisen kiitettävänä,
joskin myös kummastuttavana.[288]

Verraten harvinaisten paraatien ja
suurten harjoitusten välillä rakuunarykmentti eli
säännöllistä varuskunta-elämää.
Aikaisen herätyksen jälkeen rakuunoiden päivä kului jatkuvan
hevosten hoidon lisäksi muun muassa oppitunneilla ja
harjoituksissa. Arkipäivien ohjelmassa oli voimistelua, oppitunteja
revolverin käytöstä, kivääriharjoituksia, topografian
oppitunteja ja hevosoppitunteja. Sunnuntaina käytiin kirkossa ja
muiden päivien tapaan puhdistettiin, syötettiin ja
juotettiin hevoset.[289]

Rakuunarykmentin päiväohjelmasta
voidaan ottaa esimerkiksi maanantai 12.5.1890.[290]

kello

5.30               Herätys
ja rukous

5.45– 6.45     Hevosten puhdistus,
syöttäminen ja juottaminen

5.45– 8.00     Peseminen ja suurus

8.00– 8.45     Sapelitemput ja
säännöt sapelin käyttämisestä

9.00– 11.00   Ratsastus

11.30– 12.00 Päivällinen

12.00– 14.00 Lepo

14.00– 14.30 Hevosten syöttäminen ja juottaminen

14.30– 15.30 Vikellys ja sapelitemput

15.45– 16.45 Ohjesääntö rintamapalveluksesta
ratsuväessä

17.00– 18.00 Tietoja hevosista

18.00– 17.30 Hevosten puhdistus, syöttäminen ja juottaminen

20.00             Illallinen

20.30             Iltahuuto
ja rukous

Rykmentin rakuunoitten varustus oli
päiväkäskyn n:o 25/1889 mukaan seuraava: Verkalakissa
oli mustat lampaannahkaiset lämsät. Karvalakki oli tehty
tummanvihreästä (mustasta) verasta vaaleansinisin
pohjaa kiertävin reunuksin. Karvalakkiin kiinnitettiin kokardi ja
messinkinen valtakunnan vaakuna. Sen kuva-aiheena oli Suomen suuriruhtinaanmaan
vaakuna keskikilvessä ja kruunu sen yllä. Upseerikarvalakkiin
kiinnitettiin pienempi upseerinkokardi ja kotka kullatusta
messingistä. Arkilakki oli tummanvihreästä verasta
samanlaisin reunuksin kuin karvalakkikin.

Asetakki oli
alipäällystöllä ja miehistöllä tummansinistä
verkaa, kaulus ilman lämsöjä tummanvihreästä verasta
vaaleansinisin verkareunuksin. Takin tummanvihreät
verkakäänteet olivat suipot. Olkalappujen alus oli tummanvihreää,
päällinen vaaleansinistä verkaa. Olkalappuja kiinnittävät
messinkinapit olivat sileät. Upseereilla asetakkiin kuuluivat
lisäksi kultanauhakkeet kauluksessa ja hihankäänteissä.
Epoletit ja olkalaput kiinnitettiin kullatuin napein. Olkalaput
olivat kultanauhakkeiset ja vaaleasinisellä pohjalla alaosataankin.
Epoletit olivat kultaiset, suomulliset ja vaaleansinisellä alustalla.
Upseerin asetakin liepeissä oli valkoinen villakangasvuori.

Vyö oli vaaleansininen. Vääpeleillä
ja upseereilla se oli tehty kashmirista, aliupseereilla ja
miehistöllä verasta. Alipäällystön ja miehistön
housut olivat harmaansiniset. Upseerien housuissa oli lisäksi vaaleansininen
reunus.

Rakuunoiden päällystakki
oli harmaata verkaa ja varustettu lämsöillä. Kaulus oli
tummanvihreää verkaa vaaleansinisin reunuksin. Olkalaput
olivat muuten samanlaiset kuin asetakissa, mutta harmaalla veralla
alustetut. Upseereilla oli sekä päällystakki että viitta,
lämsät tummanvihreästä verasta vaaleansinisin
reunuksin.

Upseereilla asepukuun kuului
lisäksi arkitakki, kullatulla vaakunalla varustettu patruunalaukku ja
vyöhyt. Arkitakki kauluksineen oli tummanvihreää verkaa, reunukset
vaaleansinistä verkaa. Olkalaput olivat samanlaiset kuin asepuvuissa.
Rakuunoiden asuun ja varustukseen kuului sapelin olka- ja
käsihihna, vyö, kotelo ja nyöri niillä joille se kuului, kiväärimiehillä
olkahihnallinen patruunalaukku, lapion tuppi, ratsuväen
karbiinin puolituppi. Aseistuksena oli pistimellinen
kivääri, revolveri ja sapeli.[291]

Rakuunarykmentin talvipuvuksi tuli
lyhyt lammasnahkainen turkki. Näitä tuotiin jo talvella 1890
Venäjältä noin 30 kappaletta niille sotilaille, jotka
olivat Lappeenrannassa rykmentin ensimmäisiä hevosia hoitamassa.
Lokakuun lopussa sai rykmentti kuitenkin Kajaanista tehtailija Renforsilta
tilatut 250 uutta valkoista lammasnahkaturkkia. Lappeenrannan
Uutisten mukaan likaiset venäläiset turkit olivat ilman
päällistä –  uudet vitivalkeat suomalaiset turkit saisivat
kuitenkin likaantumisen estämiseksi harmaan päällisen.[292]

Heinäkuun 15
päivänä vuonna 1897 vahvistettiin päiväkäskyssä
Suomen rakuunarykmentille uusi malli asetakkia ja arkilakkia varten. Se tuli
ottaa käyttöön vähitellen, vanhan varaston
loppuessa.[293] Uusi
malli ei liene ehtinyt käyttöön ennen rakuunarykmentin
lakkauttamista.

Rykmentin varustaminen edistyi
kasarmialueen valmistumisen myötä. Vuoden 1894 alussa senaatti
myönsi lähes 100 000 markan varusmäärärahan muun
muassa vaatetuksen, aseistuksen ja hevosvarustuksen hankintaan
sodanajan määrävahvuutta ja varaeskadroonaa varten.
Kiväärejä ei kuitenkaan hankittu
välittömästi, sillä vasta vuonna 1892 määrättiin
sotaväelle uusi kiväärimalli, eikä uusia
kiväärejä ollut vielä suoraan saatavissa –  Kaartin pataljoona sai uudet vuoden 1891
mallin kiväärit vuonna 1893 ja Suomen tarkka-ampujapataljoonat
sekä rakuunarykmentti saivat ne vuosina 1896 ja 1897. Aiemmin
käytössä olleet Berdan-kiväärit toimitettiin
Pietariin piiritykkiväenhallituksen varastoon.
Ratsastussatulat ja muut hevosten varusteet hankittiin Oulusta toiminimeltä
"Veljekset Åström". Satuloiden rungot tulivat
kuitenkin Pietarin intendenttihallitukselta.[294]

Sotataidon kehitys näkyi
myös varustuksessa. Jo vuonna 1891 rykmentti sai rautateiden ja
lennätinjohtojen rikkomista varten tarvittavat koneet. Ne
ja tarvittavat pyrokseliinipatruunat kuljetettiin joustavasti
kuormasatulassa.[295]

Suomen rakuunarykmentin osuus
suuriruhtinaskunnan sotilasmenoissa nousi alkuvuosien 1889– 1892
rykmentin varustamiseen kuluneiden ylimääräisten
menojen lisäksi noin 900 000 markkaan, kun sotilasmenot yhteensä
Suomessa olivat yleensä 6– 8 miljoonaa markkaa vuodessa.
Erityisiä kustannuksia rakuunarykmentille tuotti perushankintojen
jälkeen vuosina 1894 ja 1895 sodanajan varaston hankkiminen
(yht. 215 000 markkaa) ja vuoden 1891 mallin kivääriin
siirtyminen 1890-luvun jälkipuolella.[296]

Vakituisten menojen
jakautumisesta tulo- ja menoarvion mukaan Suomen rakuunarykmentissä voidaan
ottaa esimerkiksi vuosi 1901.

Suomen rakuunarykmentin kustannukset
vuonna 1901.

1. Palkkaus

253 000

2. Alipäällystön ja
miehistön ruokinta

130 000

3. Vaatetus ja aseistus

70 000

4. Lämmitys ja valaistus

25 000

5. Ampumatarpeet

11 000

6. Hevosten ruokakustannukset

300 000

7. Lääkkeisiin

800

8. Määrärahoja

23 548

9. Hevosten ostoon

52 000

10. Asuntokorvausta

10 000

11. Matkakustannuksia

15 000

12. Sekalaisia menoja

6 200

yht.   896 548

Lähteenä taulukossa Suomen
Suuriruhtinaanmaan Asetuskokoelma 8/1901. Vakinainen tulo- ja
menoarvio vuodeksi 1901. Kahdeksas pääluokka, Suomen
rakuunarykmentti. (EKM L. Laaksosen kokoelma). Talousarvio ei vuonna 1901
kattanut rakuunarykmentin menoja, vaan etenkin ruokakustannusten
osuus niin miesten kuin hevostenkin osalta nousi arviotua suuremmaksi,
ja joulukuisessa lisätalousarviossa jouduttiin rakuunarykmentin menoihin
määräämään hiukan yli 40 000 markkaa
lisää.

Rakuunarykmentti tuntui
merkittävänä Lappeenrannan ja sen ympäristön
taloudessa. Sen tilojen rakentaminen heijastui suurina
hankintahuutokauppoina ja työväen ajoittain yli 400 hengen
määränä kaupungissa. Rakennustyön jälkeenkin
oli hankintahuutokauppoja. Rykmentti tarvitsi vuosittain muun muassa perunoita 390 000 litraa,
herneitä 66 000
litraa, ohraryynejä 51 000 litraa, suolaa
62 000 kiloa,
kauraa 1352 000 kiloa,
heiniä 1502 000
kiloa ja olkia 450 000 kiloa.
Lisäksi tarvittiin muun muassa halkoja, lihaa  ja maitoa. Merja Mielon mukaan useimpien
tuotteiden hankinnoista kohdistui Lappeenrantaan noin 30– 60 prosenttia.
Lisäksi eskadroonat asioivat erikseen kaupungin kauppioiden
kanssa. Mielo toteaakin kauppojen lukumäärän vuosina
1890– 1895 selvästi nousseen (13:sta 24:ään), mikä
ainakin osittain johtui rakuunarykmentistä.[297]

Rykmentti lisäsi myös
kaupungin verotuloja. Vaikka miehistö ei maksanut veroja, niin upseerien,
aliupseerien ja siviilivirkamiesten osuus veroista nousi
ensimmäisiä vuosia lukuun ottamatta yli 10 prosenttiin kaupungin
verotuloista.[298]

Rykmentin läsnäolo
heijastui monin tavoin pienen kaupungin kulttuurielämään. Sen
aiakna muun muassa alettiin raatihuoneella pitää
konsertteja, joita johtivat rakuunarykmentin kapellimestarit, aluksi
Suomen kaartin Turkin sodasta "kasvattipoikana"  Suomeen tuoma Alexei Apostol ja
myöhemmin Sikstus Lundelin.[299]

Soittokunta oli kaupungissa
erittäin suosittu. Se esiintyi Mielon mukaan runsaasti erilaisissa
tilaisuuksissa. Suosittuja olivat ns. kansantajuiset konsertit ja
yhteiskonsertit rykmentin kuoron kanssa. Soittokunta soitti myös rykmentin
raittiusseuran tanssi-iltamissa sekä kaupungin eri yhdistysten
iltamissa. Maineikkaimpia oli Viipurin palossa kärsineiden
hyväksi pidetty konsertti, jossa A. Apostolin johdolla soittivat
tarkka-ampujapataljoonien ja rakuunarykmentin soittokunnat,
yhteensä 230 miestä. Soittokunta esiintyi myös kolmen
kuukauden ajan Helsingissä Esplanadin kappelissa ja kävi
soittomatkoilla Viipurissa.[300]

Rakuunarykmentin
näytelmäseurue esiintyi torstaisin raatihuoneella
esittäen Liisa Castrénin mukaan muun muassa pieniä
Kiljanderin kappaleita ja vuodesta 1892 lähtien Minna Canthinkin
näytelmiä. Rakuunarykmentin maneesissa järjestivät
rakuunat omia näytelmäesityksiä, ja muun muassa vuosina 1894 ja
1898 maneesissa vieraileva Suomalainen kansanteatteri esitti
sekä kotimaisia että ulkomaisia näytelmiä;
maneesissa vieraili joskus myös ruotsalaisia seurueita.[301]

Vapaa-aikoina rykmentissä
harrastettiin runsaasti urheilua ja varsinkin hevosurheilua. Kiireinen
1890-luvun alku kului muissa toimissa, mutta jo vuonna 1896 perustettiin
luutnantti August Lindemanin aloitteesta Sportklubben-niminen
urheiluseura. Urheiluklubi keskittyi rykmentin luonteen mukaisesti
ratsastusurheiluun ja olikin ensimmäinen tähän
erikoistunut Suomalainen seura. Jo ennen sen perustamista pidettiin
rykmentissä vuosittain ratsastuskilpailuja kahden virstan eli hiukan
yli kahden kilometrin esteradalla.[302]

Rykmentin urheilukerho menestyi
erinomaisesti. Se järjesti usein erilaisia ratsastuskilpailuja:
metsästysratsastuksia, laukkakilpailuja, esteratsastuskilpailuja ja
matkaratsastuksia. Myös kouluratsastusta kehitettiin etenkin
eversti Ernst Bäckmanin johdolla. Kerhon jäsenet ottivat osaa
myös Pietarissa Venäjän armeijan ratsastuskilpailuihin.
Siellä aliratsumestari Hjalmar Tulander voitti vuonna 1901 esteratsastuksessa
ensimmäisen palkinnon 250 kultaruplaa. Kornetti Aatos
Söderman taas voitti samana vuonna ensimmäisen palkinnon
Moskovan sotilaspiirin kilpailuissa. Rykmentin lakkauttamisen myötä
loppui myös Sportklubbenin toiminta.[303]

Lappeenrannan yhdistystoimintaan
osallistuivat esimerkiksi rouvat Anna Aminoff, Agnes Baeckman ja Anna
Collan osallistuivat Lappeenrannan Rouvasväen yhdistyksen
toimintaan. Aminoff toimi myös lastenkodin johtokunnassa. Vuonna 1901
perustetun Marttayhdistyksen asiamiehinä toimivat edelleen
Baeckman ja Collan.[304]

Rykmentin upseerikerho kehittyi
nopeasti erääksi kaupungin hienoimmista huvittelupaikoista,
jossa juhlat saattoivat jatkua myöhäänkin yöhön.
Esimerkiksi helmikuun alussa 1893 järjestettyihin tanssiaisiin
kutsuttiin kaupungin "nobiliteetti", Viipurin
tarkka-ampujapataljoonan upseerit vaimoineen sekä 12
nuorta neitoa Viipurista. Juhlat olivat kaikesta
päättäen hauskat, sillä tanssi jatkui aina viiteen asti
yöllä. Vielä seuraavaksi päiväksi viipurilaisten
kunniaksi järjestettiin kerholle aamiainen.[305]

Rykmentti osallistui jonkin verran
myös kaupungin kunnalliselämään. Kaupunginvaltuustossa
edusti rakuunoita vuodesta 1891 ratsumestari Adolf Aminoff. Hänen tilalleen
tuli siirron vuoksi ratsumestari Alfred Lucander, kunnes Aminoff vuonna 1898
palasi everstiluutnanttina Lappeenrantaan ja toimi valtuustossa
rykmentin lakkauttamiseen saakka. Rykmentti sai valtuustoon
myös lääkärinsä Maximilian Buchin.[306]

Lappeenrannan valtuusto oli
tarjonnut jo asevelvollisuuslain astuessa voimaan vuonna 1880 tilaa
suomalaiselle joukko-osastolle alueeltaan. Olikin
ymmärrettävää, että kaupunkilaiset suhtautuivat
aluksi Suomen rakuunarykmenttiin suopeasti. Pian kuitenkin
valitettiin rakuunoiden muun muassa melunneen ja häirinneen
kaupunkilaisia. Suomenkieliset kaupunkilaiset
pelkäsivät myös rykmentin ruotsinkielisen upseeriston
vahvistavan ruotsinkielen asemaa kaupungissa.[307]

Vuoden 1895 Nikolai II:n
kruunajaisjuhlien aikana välit eräiden upseerien ja kaupunkilaisten
kesken kiristyivät niin, että monipäiväisten juhlien
aikana ilmennyttä upseerien loukkaavaa
käyttäytymistä jouduttiin myöhemmin puimaan
sotaoikeudessa. Tämän jälkeen sortovuodet kuitenkin Liisa
Castrénin mukaan sitoivat rykmentin tiivisti kaupunkiin.[308]

12.4 Suomen rakuunarykmentin hevosten hankinta

Suomen rakuunarykmenttiä
perustettaessa nousi esille myös rykmentin tarvitseman suuren
hevosmäärän hankinta. Ratsuväkikomitea ehdotti
kaksi vaihtoehtoa ratsuväen hevosten hankintaan. Enemmistö
piti tarpeellisena reservihevosten ottoa jo rauhan aikana; hevosten
palvelusaika rajoitettaisiin seitsemään vuoteen ja
sitten reservihevoset annettaisiin hoidettaviksi.
Vähemmistön mielestä taas tämäntyyppinen
hevosreservi osoittautuisi käyttökelvottomaksi ja ehdotti,
että liikekannallepanon yhteydessä otettaisiin käyttöön
kaikki tarpeelliset hevoset. Näin hevoset voisivat olla
aktiivipalveluksessa kymmenen vuotta. Tämä malli säästäisi
20 000 markkaa vuodessa. Komitea ehdotti kotimaisten hevosten ostoa;
se kohottaisi maan hevoskulttuuria.[309]

Hevosten saanti rakuunarykmentille
askarrutti sanomalehdistöäkin. Hufvudstadsbladet pohti
vuonna 1889 kysymystä ja nimimerkki R. Eth.[310]
suositteli neuvon hakemista ulkomailta. Esimerkiksi Englannista
saataisiin oiva esimerkki hevosten kasvatuksesta ratsuväen
tarpeisiin. Kirjoittaja analysoi englantilaista tilannetta
Itä-Intian ja Bengalin ratsuväen kokoonpanosta saatujen
kokemusten valossa.

Suomessakin oli hänen mukaansa
yritetty viime vuosikymmeninä parantaa hevoskasvatusta, rahasta vain
oli pulaa. Nyt tarvittaisiin uusia ideoita, jotta Suomenkin hevoskasvatusta
voitaisiin tehostaa mahdollisimman halvalla. Kirjoittajan
mielestä hevosten kasvatus oli saatava mahdollisimman
kannattavaksi sen harjoittajille.[311]

Hevoset hankittiin
rakuunarykmentille lopulta na 1889 julkaistun asetuksen mukaan. Rykmentin
tuli alkuun ostaa aiemmin venäläisessä ratsuväessä
olleita hevosia, mutta vähitellen hankkia suomalaisia
hevosia, ja viimeistään seitsemän vuoden kuluttua tuli
koko rykmentin hevoskannan koostua suomalaisista hevosista.[312]

Vuoden 1889 asetus sääsi
rykmentin vuosittaiseksi määrärahaksi hevosta
kohden 500 markkaa. Se todettiin vuonna 1899 liian pieneksi ja korotettiin
700 markkaan. Hevoskantaa koetettiin parantaa antamalla rakuunarykmentille
oikeus ostaa hevosia markkinoilta. Suunnitelmien mukaan piti rykmentille
muodostaa hevosreservi jättämällä seitsemän
vuoden palvelusajan jälkeen palvelukelpoiseksi havaittu hevonen
vielä kolmeksi vuodeksi reserviin yksityiseen hoitoon. Reservijärjestelmää
ei saatu toimimaan, ja se aiottiin korvata sodan uhatessa erityisen
hevosottolain avulla.[313]

Rakuunarykmentin
perustamissuunnitelmaan kuului siis tuoda aluksi ratsuhevosia muista
keisarikunnan ratsurykmenteistä Lappeenrantaan. Ensimmäiset
rakuunarykmentin hevoset lienevät kuitenkin olleet komentaja
Schaumanin ratsut Grek ja Dánja, jotka saapuivat Lappeenrantaan 1.
syyskuuta 1889.

Syksyllä 1889
Venäjältä tuotujen hevosten lukumäärä nousi jo
40:een. Kaikki olivat Venäjältä, vanhoja eivätkä kovin
korkealaatuisia. Helmikuussa 1890 saatiin seitsemän hevosta aiemman
40:n lisäksi. Myöhemmin hevosia käytiin hakemassa itse muun
muassa Pietarista. Venäjältä hankittujen ratsuväkihevosien
vastaanotosta näyttävät huolehtineen lähinnä ratsumestari
Baeckman ja luutnantti von Essen. Hevosia tuli Pietarin ohella armeijan
ensimmäisestä, toisesta ja kolmannesta ratsuväkidivisioonasta.
Ne olivat kuitenkin usein huonokuntoisia.[314]

Venäläisten,
pehmeämpään ja tasaisempaan maastoon tottuneiden vanhojen
ratsuhevosten oli kovin vaikeata kestää Lappeenrannan
mäkisessä ja kivisessä ympäristössä pidettyjä
pitkiä harjoituksia. Aluksi oli tarkoitus kengittää muun
keisarikunnan rykmenttien tapaan vain niiden etujalat, mutta
pian ilmeni, että kaikki jalat oli kengitettävä.[315]

Vuoden 1890 keväällä
hankittiin 16 nuorta suomalaista hevosta. Niitä ostamaan perustettiin
toimikunta jäseninä aliratsumestari Sandberg,
rykmentin eläinlääkäri Graae sekä kolmantena
jäsenenä läänin kuvernöörin asettama
asiantuntija. Ostosmatkat tehtiin Mikkeliin, Hämeenlinnaan ja Lappeenrantaan.
Näistä kaupungeista ei kuitenkaan saatu riittävää
määrää hevosia. Rakuunarykmentin päiväkirja
piti hankintavaikeuksien syynä suomenhevosten
heikkoutta ratsuhevosena. Päiväkirjan mukaan niiden kaula
oli liian paksu, pää liian raskas ja selkä usein liian
pitkä ja heikko. Liikkumisessakin oli ongelmia.
Tämän vuoksi oli vaikea löytää vaatimukset
täyttäviä suomenhevosia.[316]

Syyskuussa 1890 hevosten
hankintatoimikunta, johon edelleen kuului rykmentin puolelta aliratsumestari
Sandberg ja eläinlääkäri Graae, jatkoi
työtään. Nyt hankittiin 75 uutta rintamahevosta.
Ensimmäisen matkansa toimikunta teki tällä kertaa Kuopioon,
josta ostettiin 18 hevosta. Niistä havaittiin kuitenkin 3 á 4
ala-arvoisiksi, ja siksi toimikunta sai eversti Schaumanilta
moitteet ja kehotuksen olla hevosten valinnassa tiukempi.
Toimikunta matkasi edelleen Längelmäelle, Toijalaan ja
Hämeenlinnaan. Hämeenlinnassa Sandberg sairastui ja
hänet korvasi rykmentistä luutnantti Friedrich von Tobiesen.
Hämeenlinnasta eläinlääkäri Graae matkusti
Mikkeliin, johon oli jo aiemmin tullut ratsumestari Nyberg, ostamaan
kuutta hevosta. Tämän jälkeen tehtiin vuoden 1890 aikana
hevosten ostosmatkoja vielä Ilmajoelle, Lapualle,
Härmään, Saarijärvelle, Jyväskylään ja
Keuruulle. Lappeenrannastakin ostettiin hevosia.[317]

Rykmentin
eläinlääkäri Graae raportoi vuoden 1890 kokemusten
perusteella parhaitten ratsuväkihevosten löytyvän Ilmajoelta,
Härmästä ja Kuopiosta. Sen sijaan Keski-Suomen hevoset
olivat huonoimpia –  Saarijärveltä oli ostettu vain
kolme hevosta ja Jyväskylästä ei saatu ainoatakaan kelvollista
ostettavaa. Graae totesi myös olevan tarpeellista ostaa hevosia
talvimarkkinoiltakin. Syksyn 1890 kuluessa hevosten lukumäärä
nousi 251:een marraskuun ensimmäiseen päivään
mennessä.[318]

Hufvudstadsbladet pohti
ratsuväen hevoskysymystä vuoden 1890 lopussa. Hevosia oli hankittu
julkaisemalla ilmoituksia lehdissä ja kuuluttamalla kirkossa
ostohankkeista. Hevosia ostettiin Kuopiosta,
Längelmävedeltä, Ilmajoelta, Lapualta,
Härmästä, Saarijärveltä, Jyväskylästä,
Keuruulta ja Lappeenrannasta. Useista paikoista saatiin tarjolle paljonkin
hevosia, mutta näistä monet olivat liian vanhoja tai nuoria, osa ei
täyttänyt vähimmäiskokovaatimusta 146 cm. Suurin osa oli
vaivaisiakin. Hevosia jouduttiin tämän vuoksi ostamaan
muualtakin maasta. Varsinkin Saarijärven ja Jyväskylän
hevoset olivat lehden mukaan huonosti hoidettuja.

Lehden mukaan syynä jo 3–
4-vuotiaiden hevosten ylirasittuneisuus tai sairaus aiheutui hevosten
liikunnan puutteesta. Tämä koski etenkin nuoria oriita,
joista omistajat toivoivat ravuria tai kruununoritta. Varsat
saivat juosta vapaasti ja saivat siten itse liikuntaa, mutta jo
toisena vuonna ne pantiin kuukausikaupaksi talliin. Kun ne sitten
eivät kolmantena vuonna täyttäneet omistajan vaatimuksia, ne leikattiin.
Leikkajat taas olivat usein kiertäviä puoskareita, ja
toimenpiteen jälkeen hevoset usein sairastuivat tai
loukkaantuivat. Kuopiossa oli kirjoittaja (nimimerkki H.V.G. eli
ilmeisestikin rakuunarykmentin eläinlääkäri
Hannibal Waldemar Graae) huomannut 15 näin sairastunutta hevosta. Oli
vaikeaa löytää sataa virheetöntä hevosta.
Kirjoittajan mielestä heräsikin kysymys siitä, kuinka
Suomen ratsuväelle saataisiin etujoukkoon kotimaisia hevosia, jotka
olivat hyvää raakamateriaalia.

Tällä hetkellä
keskityttiin helppoon ratsuväkihevoseen. Se oli rauhallinen,
oppivainen, vahvarakenteinen, helppo huoltaa ja viihtyvä. Vähistä
hyväksytyistä hevosista voitiin huomata, että oli
välittömästi ryhdyttävä jalostamaan hevosia.
Oli saatava lisää ja kunnollisia hevoskasvattajia
sekä valvottava tiukasti kiertäviä leikkaajia. Opastajilla
olisi työtä, sillä ihmisille pitäisi neuvoa kotieläinten
hoitoa –  samoin kuin tehtiin
maidon käsittelyssä muutama vuosi sitten. Rakuunarykmentti
oli tuonut mukanaan myös hevoshoitajakoulun, jonne otettiin
250 miestä vuosittain. Kirjoittaja toivoi, etteivät opit unohtuisi,
vaan että niitä käytettäisiin hevoskasvatuksessa
hyödyksi.[319]

Myös Suomi-lehti otti kantaa
ongelmiin rakuunarykmentin kotimaisessa hevoshankinnassa. Lehden mukaan
äskettäin Mikkelissä (keväällä
1890) pidetyssä hevosotossa oli otettu vain 3 hevosta, vaikka aiottiin
ostaa 16. Hämeenlinnasta ei ostettu yhtään,
Lappeenrannastakin vain 2. Jos näin jatkuisi, ei rykmentin hevosten
tarvetta voisi täyttää oman maan hevosin, vaan ne
olisi tuotava Venäjältä. Kirjoittaja ihmetteli,
miksei oma hevonen kelpaa. "Ikävää olisi vallan,
jos tätä tietä Suomen hevonen, joka niin monessa
maailman oloja ratkaisevassa sodassa on ansainnut sekä nopeuden
että kestävyyden maineen, ja joka viimein Turkin
sodassa niin edullisesti kilpaili Venäjän hevosen
kanssa, nyt tämän syrjäyttämänä ei
enää voisi isänmaataan sotatantereella palvella."
Suomenhevosen hylkäämisen syyksi kirjoittaja epäili
puuttuvaa korkeutta ja sään mataluutta. Siitä
huolimatta voimaa pitäisi kyllä riittää. Koemielessä
tulisikin alentaa vaatimuksia ja katsoa sitten, mitä
pitempi käytäntö näyttää.[320]

Elokuun 31. päivänä
1891 tarkastettiin rakuunarykmentin hevoset. Ensimmäisen eskadroonan
hevosten, niin vanhojen venäläisten kuin nuorien
suomalaistenkin, todettiin olevan hyvässä kunnossa. Jotkut
suomenhevoset olivat tosin liian lihavia ja joidenkin hoidossa ilmeni
joitakin puutteita. Toisen eskadroonan hevoset olivat erittäin hyvässä
kunnossa, ja tarkastuksen jälkeen ratsumestari Baeckman sai rykmentinkomentajalta
erityisen kiitosmaininnan hevosten hoidosta. Kolmannessa
eskadroonassa vanhojen hevosten kunto ei ollut erityisen hyvä, mutta
nuoret olivat pääsääntöisesti hyväkuntoisia.[321]

Hevosten ostokomissio aloitti
toimintansa taas syksyllä 1891. Sen jäseninä
eläinlääkäri Graae ja luutnantti von Tobiesen
lähtivät elokuun 8. päivänä ostamaan suomenhevosia
aina Ouluun asti. Elokuun 14. päivänä rykmentti sai kolme Haminasta
ja 17. päivänä 11 Pieksämäeltä ostettua hevosta.
Syyskuun 20. päivänä tuli toisesta ratsuväkidivisioonasta
23 hevosta ja Kuopiosta 15 suomenhevosta.[322]

Syksyn aikana ostettiin
suomenhevosia Humppilasta, Toijalasta, Hämeenlinnasta, Ikaalisista,
Oulusta, Kokkolasta, Härmästä, Ilmajoelta, Vaasasta,
Kyröstä, Salosta ja vielä lokakuun lopussa Lappeenrannastakin.
Yhteensä ostettiin 120 suomenhevosta. Rakuunarykmentin päiväkirjassa
ostosaalista pidettiin parempana kuin vuonna 1890. Parhaat hevoset löytyivät
Hämeenlinnasta, Humppilasta ja Pohjanmaalta. Ostotoimikunta
löysi Oulustakin hämmästyksekseen jopa 15 ratsupalvelukseen
kelpaavaa yksilöä, suurelta osalta tornionlaaksolaisia.
Ne olivat rakenteeltaan raskaampia mutta juoksivat kevyesti.
Jos pohjoisen hevoset olivat komissiolle myönteinen
yllätys, niin samaa vaikutusta eivät tehneet karjalaiset hevoset
–  näiden laatu oli rakuunarykmentin
päiväkirjan mukaan kaukana tyydyttävästä.
Syksyllä 1891 ostettujen hevosten keskihinta oli 438 markkaa.[323]

Vuonna 1892 olivat tulokset
suomenhevosten ostosta huonot. Rakuunarykmentin päiväkirjassa
valitettiin markkinoilla olleen vähän hevosia. Upseerihevosia
ostettiin Tarton markkinoilta. 23.9. lähti matkalle itse rykmentin
komentaja ja eläinlääkäri. Tartto sijaitsi
lähellä ja sieltä tiedettiin saatavan suhteellisen halpoja
ja hyviä hevosia. Alueen rikkaat maanomistajat kasvattivat
täysiverisiä englantilaisia ja arabialaisia hevosia.[324]

Vuoden 1892 syksyllä jouduttiin
suomalaisten hevosten lisäksi ostamaan kuusi hevosta Tartosta ja
viisi muualta Baltian maista. Silti jäi hankintasuunnitelman hevosmäärästä
15 ostamatta. Näiden oston siirtämiseen seuraavalle
vuodelle saatiin sotaväen päällikön lupa.[325]

Kun Suomen rakuunarykmentin
hevoshankintaa helpotettiin sallimalla se muualtakin kuin Suomesta, koitui
Baltian maista –  Liivinmaasta
ja Virosta sekä lisäksi Puolasta –  rykmentin tärkeä ostoalue.
Upseerit hankkivat usein omat hevosensa Puolasta ja
Etelä-Venäjältä. Rakuunarykmentin hevoskanta
käsitti siten 1890-luvun loppupuolella Suomesta ostettuja hevosia, joista
suurin osa oli suomenhevosia, ja muulta ostettuja puoliverisiä
hevosia. Suomenhevosia oli kaksi kolmasosaa. Venäläisistä
ratsuväkirykmenteistä hankituista hevosista viimeiset
poistuivat käytöstä vuonna 1897.

Suomenhevoset eivät siten
täysin täyttäneet ratsuväkirykmentin tarpeita.
Esimerkiksi vuonna 1897 mainittiin vuonna 1891 ostetuista hevosista
joudutun poistamaan rykmentin rivistä jo neljäsosa. Vuoden
1897 Finsk Militär Tidskriftissä Ernst Baeckman luonnehti
suomenhevosta muun muassa lymfaattiseksi, pitkäselkäiseksi, matalaksi,
lyhytkaulaiseksi ja yksinkertaiseksi työhevoseksi.[326]

Toisaalta todettiiin suomalaisia
hevosia voitavan kyllä kouluttaa rintamahevosiksi. Siitä ei
kuitenkaan ollut varsinaiseksi ratsuhevostyypiksi. Suomenhevosten
luonnetta pidettiin hyvänä ja säyseänä, mutta sen
ulkomitat olivat huonot ajatellen käyttöä ratsuväkihevosena.[327]

12.5 Lakkauttaminen

Suomalaisia joukkoja yritettiin
sulattaa Venäjän sotaväkeen vuoden 1898 valtiopäivillä.
Lakiehdotus sisälsi muun muassa palvelusajan pidentämisen
kolmesta viiteen vuoteen ja reserviharjoitusten poistamisen. Venäläisten
upseerien palvelus suomalaisissa joukoissa tuli sallia, ja suomalaisia
joukkoja tuli voida komentaa myös muualle keisarikuntaan.

Ehdotus jäi valtiopäivillä
lepäämään, mutta palasi esille Venäjän
duuman uudessa ehdotuksessa keväällä 1901. Heinäkuussa
1901 Nikolai II vahvisti uuden yleisvaltakunnallisen
asevelvollisuuslain. Sitä vastustettiin Suomessa muun muassa
kutsuntalakoin. Asevelvollisuuslaki raukeni täällä
Nikolain lakkauttaessa keisarillisella manifestilla Suomen sotaväen.
Kesällä 1901 hajotettiin suomalaiset tarkka-ampujapataljoonat
ja niiden reservikomppaniat. Tämä ei koskenut vielä Suomen
rakuunarykmenttiä eikä kaartin pataljoonaa.

Elokuussa 1901
määrättiin suomalaisten tarkka-ampujien toinen asevelvollinen
ikäluokka kotiutettavaksi, ja marraskuussa 1901
kenraalikuvernööri Bobrikoff määräsi tarkka-ampujien
alipäällystön ja miehistön siirtymään reserviin
tai eroamaan. Upseerien oli erottava maaliskuun 1. päivään
1902 mennessä. Vuoden 1902 alusta lakkautettiin kenraalikuvernöörin
Suomen sotaväen esikunta, päällikköhallitus ja
sotaväen päällikön virka sekä
määrättiin jäljelle jääneet suomalaiset
joukko-osastot eli kaarti ja Suomen rakuunarykmentti Suomenmaalaisen
sotilaspiirin komentajan alaisiksi.

Suomen asevelvollisen sotaväen
lakkauttamisen aiheutti Venäjän johdon halu alistaa Suomi tiukemmin
alaisuuteensa. Suomen ei katsottu tarvitsevan Venäjän
armeijasta erillään olevaa sotaväkeä. [328]

Lappeenrannassa oli vielä
vuonna 1898 rakuunarykmentin vuosijuhlassa venäläisten joukkojen
edustajia, ja kenraalikuvernööri Bobrikoffin saman vuoden
lopussa tekemä tarkastusmatka rakuunarykmenttiin sujui hyvin.[329]

Tarkka-ampujapataljoonien
lakkauttamisen jälkeen ei rakuunarykmentilläkään ollut
pitkää elinikää. Sen lopettamisen lopullisesti
aiheutti selkkaus valan vannomisesta. Rykmentin alokkaat
kieltäytyivät vannomasta uuden lain mukaista ja Suomen oikeuksia
rikkovaa sotilasvalaa.[330]

Bobrikovin käytyä
lokakuussa 1901 Lappeenrannassa siirrettiin eversti Schauman reserviin.
Muut upseerit anoivat eroa 9. marraskuuta ja anomukset hyväksyttiin.
Schaumanin jälkeen komentajaksi nimitettiin rykmentissä
aiemmin palvellut eversti Alexander Grigorkoff, joka otti
tehtävän vastaan 11. joulukuuta 1901.

Senaatille tiedotettiin Suomen
rakuunarykmentistä muodostetun Suomenmaalainen rakuunarykmentti
joulukuun 10. päivänä 1901. Senaatti määräsi
20. joulukuuta rykmentin komentajan eversti Grikorkoffin luovuttamaan
rakuunarykmentin kasarmit, hevoset ja muun kruunun omaisuuden
sotakomissariaatille. Rykmentin rahavarat tuli siirtää Viipurin
lääninrahastoon. Ne upseerit ja siviilivirkamiehet,
jotka eivät hakeneet virkaeroa, asetettiin tarkka-ampujapataljoonien
upseeriston tapaan lakkautuspalkalle.[331]

Eversti Grigorkoff tuli
Lappeenrantaan ennen muuta uutta rykmenttiä, jolloin Suomen
rakuunarykmentistä oli jäljellä vain hevoshoito-osasto. Päivää
ennen ensimmäistä saapuvaa osastoa Grigorkoff sai Kazanzovin
mukaan kirjeen, jossa kerrottiin jonkun aikovan polttaa rykmentin tallit.
Grigorkoff otti kirjeen vakavasti ja vartioi yöllä revolveri
sivutaskussa talleja. Yöllä hänet tapasi vielä Lappeenrannassa
oleva rakuunarykmentin upseeri Gaston Ahrenberg, rakuunakasarmien
suunnitteluun osallistuneen arkkitehti ja kirjailija Jac.
Ahrenbergin poika, ja tiedusteli Grigorkoffilta, miksi
tämä ei ollut nukkumassa. Everstin kerrottua syyn Ahrenberg arveli,
että uhkaus tuskin piti paikkaansa. Yö kuluikin rauhallisesti.[332]

Lakkauttamisen jälkeen rakuunarykmentin
kasarmit lopulta julistettiin edelleen Suomen valtion omaisuudeksi, mutta
jäivät venäläisten käyttöön. Kaupungin ja senaatin
kiisteltyä kauan valtio vuonna 1905 pakkolunasti rakuunarykmentin
alueen ja maksoi siitä myöhemmin rahallisen korvauksen
kaupungille. Sen myötä pakkolunastettiin nyt
myös kasarmialueen rannassa sijainnut Reichardtin
huvilatontti.[333]

Rykmentin lakkauttaminen
herätti kaupungissa suurta huomiota. Eversti Schauman sai
kukkatervehdyksen ja 100 kaupunkilaista järjesti
muuttavalle perheelle lähtiäisaterian. Asemalla 12.12.1901
saatteli perhettä suuri joukko kaupungista ja ympäristöstä,
puheita pidettiin, suomalaisen seuran kuoro lauloi ja
Schauman esitti eläköönhuudon kaupungille ja
rykmentille. Rykmentin soittokunta piti vielä yhden suosituista
konserteista raatihuoneella. Tammikuuun lopussa 1902 saattoivat
ratsumestari Gustafsson ja vahtimestari Tiili rykmentin
lipun Pietariin. Lähtiessä soitettiin asemalla kunniasoitto.[334]

[1]VA
Viipurin läänin järjestämiskomitea 13. Skrivelse från
Willmanstrand 1812, s. 47; Castrén 1957, s. 16; Ranta 1980, s. 311.

[2]Castrén
1957, s. 12. Vuonna 1828 Bjukov muutti Haminaan. Sama s. 81. Kaupunkiin
sijoitettujen joukkojen sielunhoidosta taas huolehti Valtionarkistossa
säilytettävien venäläisten sotilasasiakirjojen
mukaan Lappeenrannan Pyhän Kolminaisuuden kirkossa toiminut
Lappeenrantalaisen jalkaväkirykmentin pappi vuosina 1816-1852
sekä 7. jalkaväkidivisioonan pappi vuosina 1830-1858. VA
Venäläiset sotilasasiakirjat, aktit 10969-10979 ja 11886-11890.
Kaupungissa oli toki myös oma ortodoksinen seurakunta, jonka pappi
toimi Castrénin arvion mukaan usein myös sotilaiden pappina.
Castrén 1957 s. 12, 210.

[3]Castrén
1957, s. 4, 16, 17.

[4]Castrén
1957, s. 16, 74.

[5]Castrén
1957, s. 70, 74; SA Erinäisten sotilasviranomaisten asiakirjoja. Handlingar angående indragna
fästningar 1835-1848.

[6]Castrén 1957, s. 170, 189,
237, 269-271.

[7]VA KD 54/5 1879; Castrén
1957, s. 280, 281.

[8]LKA
Kazanzovin muistiinpanot Lappeenrannan linnoituksesta; Castrén
1957, s. 421, 649.

[9]Castrén 1957, s. 647, 648.

[10]Castrén 1957, s. 74, 77.

[11]Castrén 1957, s. 38, 39, 52.

[12]Castrén
1957, s. 77. Riitaisuuksia aiheutti ainakin majoitusasioihin sekaantunut
Jaeschenkoffin vaimo, jota moitittiin kaupunkilaisen taholta riitaiseksi
ja alhaissäätyiseksi. Vielä vuonna 1823 kaupunkilaiset syyttivät
invalidikomennuskuntaa luvattomasta kotieläinten teurastamisesta.
Valitukset päällystölle eivät kuitenkaan auttaneet vaan
Castrenin mukaan korvausta kehotettiin hakemaan Kaarle XII:lta. Sama s. 77, 78.
Kaarle ei tietenkään pystynyt ottamaan valituksia vastaan ja korvaus
jäi kaupunkilaisilta saamatta.

[13]Castrén
1957, s. 79.

[14]Castrén
1957, s. 76, 77, 80. Tykistö harjoitteli kesäisin ampumista.
Esimerkiksi huhtikuussa 1828 tykistö ampui majuri Dehoffin johdolla
linnoituksesta ruutikellarin kohdalta Saimaalle Voisalmen saareen
päin Mikonsaaren puoleisen niemen kohdalle. Ampuminen tapahtui
kaikkina arkipäivinä aamupäivisin kello 5-10. Sama.

[15]Castrén
1957, s. 81.

[16]Castrén
1957, s. 75, 78.

[17]Castrén
1957, s. 76. On huomattava, että autonomian kauden
venäläinen joukko-osasto Lappeenrannan jalkaväkirykmentti
ei ollut Lappeenrannassa varuskuntapalveluksessa, vaan oli vain
saanut kaupungin mukaan nimityksen "Villmanstranskij".

[18]Castrén
1957, s. 72. Castrénin mukaan kenttä lienee saanut
nimensä siitä, että nykyisen Valtakadun kohdalla sijainnut
vesipitoinen alue olisi ulottunut myös etelään siten, että
alueella olisi ollut lampia, joissa myös joutsenet olisivat viihtyneet.
Sama.

[19]Castrén
1957, s. 265.

[20]Castrén
1957, s. 268.

[21]Castrén
1957, s. 136, 137.

[22]Castrén
1957, s. 265, 269. Vuonna 1842 oli vänrikki Natalin
invalidikomennuskunnan tilapäisenä päällikkönä.
Vuoden 1846 alussa oli invalidien määrä kohonnut 450
henkilöön. Castrén 1957, s. 268.

[23]Castrén
1957, s. 269, 270.

[24]Castrén
1957, s. 273, 280, 281.

[25]Castrén
1957, s. 271.

[26] EKM Eero
Muinosen kokoelma, Sotatieteen laitoksen selvitys nimestä
"arrestanttikomppania".

[27]Castrén 1957, s. 271, 273.

[28]Castrén 1957, s. 272-275.

[29]Castrén 1957, s. 273. Joukkojen
määrää ja moninaisuutta kaupungissa kuvaa, että
vuonna 1855 yritettiin kaupungista myös etsiä tilaa sotilaiden
tarvitsemalle synagogalle, rabbin lisäksi piti myöhemmin majoittaa
vielä katolinen pappi seurahuoneelle. Castrén 1957, s. 275,
277.

[30]Castrén
1957, s. 273-275. Sodan päätyttyä palasi Lappeenrantaan
taas invalideja, joskin maistraatti arveli näiden olevan
rangaistuskomppanialaisia, joita se ei halunnut majoitettaviksi ainakaan
kaupunkilaisten asuntoihin. Sama, s. 277.

[31]Castrén
1957, s. 275-277.

[32]Castrén
1957, s. 238, 239.

[33]Kuusanmäki
1988, s. 109.

[34]Castrén
1957, s. 279, 281.

[35]VA
venäläiset sotilasasiakirjat. Kansio 293, akti 16555.

[36]Castrén 1957, s. 281, 292.

[37]Östra Finland 1.6.1877.

[38]Castrén 1957, s. 283.

[39]LKA
Cc1:1. Otteita raastuvanoikeuden pöytäkirjoista 1808-1869.

[40]
Kuusanmäki 1988, s. 111, myös viite 3.

[41]VA
Valtion itsenäisyyshistoriakokoelma n:o 13. Finska Militären
1880-1902, s. 29, 30.

[42]VA
STO KD 385/39 1883. Myös elokuun lopussa 1885 Lappeenrantaan
majoitettiin yksi pataljoona Irkutskin jalkaväkirykmentistä.
Lappeenrannan Uutiset 25.8.1885.

[43]SA
Erinäisten sotilasviranomaisten asiakirjoja. Handlingar
angående militieverkets byggnader och jordområden inom Viborgs
län.

[44]Va
venäläiset sotilasasiakirjat. Akti 15713; LKA Kazanzovin
muistiinpanot Lappeenrannan linnoituksesta.

[45]LKA
Bk:1a. Luettelot Lappeenrantaan saapuneista sotilaista 1860-1892.

[46]Castrén 1957, s. 647.

[47]Castrén 1957, s. 647, 648.

[48]VA KD 48/117 1876; KD 33/117 1879.

[49]Castrén
1957, s. 646, 647.

[50]Kuusanmäki
1988, s. 127. Jaoteltaessa Lappeenrannan varuskunnan joukko-osastoja
venäläisiin ja suomalaisiin joukko-osastoihin onkin huomattava,
että jaottelu ei etenkään upseeriston osalta tarkoita
sitä, että venäläisten joukkojen upseeristo olisi
ollut kansallisuudeltaan venäläistä. Esimerkiksi Birger
Åkermanin mukaan kun vielä meriekipaasin ja kaartin
lisäksi ei ollut muita suomalaisia joukkoja, hakeutuivat monet suomalaiset
sotilasalalle haluavat Suomeen sijoitettuihin venäläisiin
joukkoihin. Tämä aiheutti Åkermanin mukaan sen, että
mitään suurta rajaa ei venäläisten joukkojen upseeriston ja
suomalaisen sosieteetin välillä ollut, päin vastoin kanssakäyminen
oli vilkasta. 1800-luvun puolivälin jälkeen tilanne kuitenkin muuttui.
Ruotujakoisen ja myöhemmin asevelvollisen sotaväen aikana oli
suomalaisten ja venäläisten joukkojen kanssakäyminen
vähäistä, mutta Åkermanin mukaan kuitenkin aina korrektia.
VA Valtion itsenäisyyshistoriakokoelma n:o 13. Finska
Militären 1880-1902, s. 29.

[51]LKA
Kazanzovin muistiinpanot Lappeenrannan linnoituksesta.

[52]
Kuusanmäki 1988, s. 115.

[53]LKA
Kazanzovin muistiinpanot Lappeenrannan linnoituksesta; Finljandskie
draguni 1959, s. 7-174.

[54]LKA
Kazanzovin muistiinpanot Lappeenrannan linnoituksesta.

[55]LKA
Kazanzovin muistiinpanot Lappeenrannan linnoituksesta.

[56]LKA
Kazanzovin muistiinpanot Lappeenrannan linnoituksesta; Castrén
1984, s. 25, 26.

[57]LKA
Kazanzovin muistiinpanot Lappeenrannan linnoituksesta.

[58]LKA
Kazanzovin muistiinpanot Lappeenrannan linnoituksesta; Castrén
1984, s. 26.

[59]LKA
Kazanzovin muistiinpanot Lappeenrannan linnoituksesta.

[60]Finljandskie
draguni 1959, s. 402, 403, upseeriluettelo kirjan alkulehdillä.

[61]LKA
Kazanzovin muistiinpanot Lappeenrannan linnoituksesta.

[62]PLM
Lappeenrannan rakennustoimisto. Kasarmialueen rakennusten
venäläiset piirustukset.

[63]Castrén
1957, s. 648, 649. Krimin sodan aikaisen joukkojen suuren
määrän tapaan maailmansodan tilanne Lappeenrannassa oli
yhteneväinen muun Suomen kanssa - sota näkyi joukkojen
lisääntyneenä määränä kaikkialla.
Rauanheimon tietojen mukaan maailmansodan alussa Venäjä asetti
Pietarin puolustamista varten VI armeijan, johon kuului Suomeen sijoitettu
22. armeijakunta. Saksalaisten päähyökkäyksen
suuntautuessa länteen Suomen etelärannikolle parhaillaan
keskitettävä armeijakunta siirrettiin pois Suomesta. 22.
armeijakunnan tilalle siirrettiin syksyllä 1914 VI armeijan toisen linjan
divisioonat 67 ja 84 sekä 8. Orenburgin kasakkarykmentti. Lisäksi
maahan siirrettiin 10 tuhannen miehen nostoväkidrusinaa. Jo
lokakuussa 1914 siirrettiin divisioonat rintamalle ja nostoväestä
muodostettiin kuusi nostoväkiprikaatia, joihin kuului kuhunkin kuusi
jalkaväkidrusinaa, kaksi patteria, ratsuväkisotnia ja
sapöörikomppania. Yksi prikaateista siirrettiin Suomesta ennen
vuoden loppua.

Kun vuonna 1915
katsottiin tarpeelliseksi vahvistaa Suomen puolustusta muodostettiin maahan
muun muassa helmikuussa oma armeijakunta, 10. nostoväkiarmeijakunta.
Armeijakuntaan kuuluivat 1., 60. ja 68. nostoväkiprikaati, edelleen 8.
Orenburgin kasakkarykmentti, 1. Petrogradin rajavartioprikaati ja 1. ja 2.
suomenmaalainen etappikomppania. Järjestely ei kestänyt kuin
kesään saakka, jolloin armeijakuntaa runkona käyttäen
muodostettiin 42. armeijakunta. Siihen kuuluivat 106. ja 107.
jalkaväkidivisioona, 2. erillinen Itämeren ratsuväkiprikaati, 40
sapööripataljoona ja Suomenmaalainen rajavartioprikaati. Vuoden 1915
jälkipuoliskolla Suomeen saapui vielä muun muassa 6.
nostoväkiprikaati, jonka tehtävänä oli vartioida rautateitä.
Itä-Suomeen sijoitettiin 2. reservipataljoona, joka koulutti
täydennysmiehistöä VI armeijakuntaa varten. Seuraavana vuonna
Suomeen sijoitettujen joukkojen vaihtuvuus oli Rauanheimon mukaan
erittäin suuri. Maahan lähetettiin rintamalla kuluneita joukkoja
lepäämään ja palautettiin jälleen rintamalle.
Armeijakuntaan kuului jonkin aikaa osia 115. ja 116. divisioonasta.
Pitemmäksi aikaan maahan jäivät 128. divisioona ja 92
nostoväkiprikaati. Jälkimmäinen tuli Viipurin linnoitusjalkaväkiprikaatiin
yhdistetyn 6. nostoväkiprikaatin tilalle vartiointitehtäviin.

Vuoden 1916
lopussa 42. armeijakuntaan kuului 106. divisioona, 2. erillinen Itämeren
ratsuväkiprikaati, johon kuuluivat kolme Itämeren ratsuväkirykmenttiä,
ja 8. Orenburgin kasakkarykmentti, Rajavartioprikaati, 40.
sapööripataljoona ja Pohjanlahden rannikkotykistö.
Sapööripataljoonien suuri osuus johtui kenttävarustusten
rakentamisesta.

Vielä
kesällä 1917, tsaarin jo kukistuttua, siirsi sotaa jatkava
Venäjän väliaikainen hallitus Suomeen uusia joukkoja.
Näitä olivat toukokuussa 5. kasakkadivisioona, elokuun alussa 1.
ratsuväkiarmeijakunnan esikunta, 14 ratsuväkidivisioona ja 5.
Kaukaasian kasakkadivisioona. Tällöin Suomessa oli Rauanheimon
mukaan yhdeksän ratsuväkirykmenttiä, rajavartiojoukkoja lukuun
ottamatta. Jalkaväkijoukoista saapuivat toukokuussa 10. Turkestanin
tarkka-ampujaprikaati ja 45. divisioona tykistöprikaateineen.
Nämä osastot siirrettiin kuitenkin pois jo heinä- ja elokuussa
1917. Keväällä 1917 muutettiin rajavartioprikaati
divisioonaksi ja uudistettiin myös sapöörien organisaatiota.
Elokuun lopussa 1917 oli Suomeen sijoitettu 42. armeijakuntaan kuuluvat
106. divisioona, 1. ratsuväkiarmeijakunta, Yhdistetty rajavartiodivisioona,
45. divisioona, 92. nostoväkiprikaati, 40.
insinöörirykmentti sekä panssariauto-, polkupyörä-
ja muita pienempiä osastoja. Lisäksi on edellisten joukkojen
lisäksi huomattava Viipurin, Viapori-Helsingin ja Turun-Ahvenanmaan
linnoituksiin sijoitetut linnoitusjoukot. Rauanheimo 1950, s. 152-160,
165-168.

[64]
Toivanen 1988, s. 19, 20.

[65]Toivanen
1988, s. 26-30.

[66]Castrén
1957, s. 676, 677, 679, 680, 682; Nieminen 1985, s. 24.

[67]Castrén 1880, s. 10, 11;
Gripenberg 1894, s. 262-264; von Bonsdorff 1915, s. 249.

[68]Seitkari
1938, s. 391-393, 404. Krenatööritarkka-ampujapataljoona
muutettiin vuonna 1857 Suomen opetustarkka-ampujapataljoonaksi, vuonna
1859 tarkka-ampujakouluksi ja lakkautettiin vuonna 1860. Sama, s. 393, 403.

[69]Castrén 1880, s. 11.

[70] Kronlund 1988, s. 16.

[71]Gripenberg 1894, s. 245, 262;
Castrén 1957, s. 70, 71. Lappeenrannan seudulla kuitenkin jo
vuonna 1815 oli osa keisarillisen Viipurin jääkärirykmentin
sotilaista ensimmäisestä ja kolmannesta komppaniasta everstiluutnantti
Wärnhjelmin johdolla majoitettuna Lappeenrannan
lähistön kylissä. LKA. Eb:1. Maistraatille saapuneet kirjeet
1796-1830.

[72]Gripenberg
1894, s. 245, 262; Castrén 1957, s. 70-73, 265. Ainakin vuonna 1819
Viipurin pataljoona kokoontui Lappeenrannassa, josta se lähti
kesäkuun 15 päivänä marssimaan Luolaisiin, johon suomalaiset
joukot oli määrätty kokoontumaan yhteiselle leirille.

[73]
Rekola 1951, s. 62; Kinnunen Aliupseeri 2/1960, s. 38.

[74]Castrén
1957, s. 275; VA Caloniuksen kartta Lappeenrannasta vuodelta 1847.

[75]Castrén
1957, s. 276.

[76]Castrén
1957, s. 277, 278, 280. Suomalaisten ruotusotamiesten
harjoituskokoukset 1850- ja 1860-luvuilla kestivät yleensä hiukan
päälle kuukauden. Kokoontumispaikat olivat yleensä
lähellä pataljoonien sijoituspaikkoja. Ainakin 1860-luvulta
lähtien joukkoja kuitenkin komennettiin harjoituksiin myös
Hämeenlinnan lähelle Parolan kentälle. Viborg 17.11.1857;
Porin kaupungin sanomia 7.7.1860; Tapio 13.6.1863.

[77]Castrén
1957, s. 282. Pataljoona tuki ympäristöään myös
muutoin. Esimerkiksi vuonna 1863 keräsi pataljoona everstiluutnantti
Bruunin johdolla rahasumman nälkäisille. Syynä olivat
suuria nälkävuosia edeltäneet kadot. Sama, s. 232.

[78]MMA
9'deindelta finska skarpskytte bataljonens historie bok. Esimerkiksi vuonna
1862 menivät joukko-osaston seppä ja signalisti naimisiin
lappeenrantalaisten piikojen kanssa, seuraavana vuonna vihittiin kahden
muun joukko-osastoon kuuluvan ohella kenttävääpeli Magnus Fagerlund
neiti Edla Harthinin kanssa. Vihkimiset tapahtuivat yleensä joko
varhain keväällä tai myöhään syksyllä ja
Lappeenrannan ohella morsiamia löytyi muun muassa Haminasta. Sama.

[79]Castrén
1957, s. 284. Tarkka-ampujat toivat kaupunkiin muutakin kulttuurista
antia. Esimerkiksi tarkka-ampujien orkesteri esiintyi ainakin juhannuksena
1858 Tyysterniemessä pidetyissä juhlissa. Sama s. 291.

[80]Kuopio
Tidning 9.6.1855; Castrén 1957, s. 274. Viborg-lehti mainitsi Kuopion
ruotuväkitarkka-ampujien harjoitelleen Lappeenrannassa samalla leirialueella
kaupungin ulkopuolella, jossa jo kauan sitten hajotetulla Viipurin
pataljoonalla oli tapaamisensa. Viborg 15.6.1855.

[81]Viborg
17.11.1857; Sanan-lennätin 28.11.1857.

[82]LKA
Dd:1. Kuulutukset.

[83]Castrén
1957, s. 280, 283. Viipurin 9. tarkka-ampujapataljoonan
päälliköksi oli vuonna 1864 tullut perintöruhtinas Nikolai
ja hänen jälkeensä veljensä Aleksanteri, myöhempi Aleksanteri
III. Sama.

[84]Lappalainen
1963, s. 507.

[85]VA
Sotilastoimituskunta. Ha 7. Suomen sotaväkeä koskevia asiakirjoja
1854-1899.

[86]Boxström
1885, s. 129; LKA Viskari, Pentti: Lappeenrannan 29. reservikomppania
1883-1902.

[87]SA.
29. reservikomppanian päiväkäskyt 1883-1885.

[88]LKA
Viskari, Pentti: Lappeenrannan 29. reservikomppania 1883-1902.
Reservikomppanioiden alipäällystö sai vuoden 1888 asetuksen
mukaan palkkaa seuraavasti: Vääpeli sai 540 markkaa, varusmestari 420
markkaa ja aliupseerit 300 markkaa. Lisäksi tuli kullekin vaateapua 50
markkaa ja päiväannos päällikkö- ja reservin
harjoituskokousten aikana eli yhteensä noin 120 päivältä.
Vääpeleillä ja varusmestareilla oli lisäksi vapaa asunto
kokouspaikoilla. Palkka ei kuitenkaan ollut yleiseen tasoon nähden kovin
hyvä, mistä johtui, että alipäällystöstä
saattoi muutamina vuosina erota lähes 25 % koko henkilökunnasta. Samalla
kävi yhä vaikeammaksi täyttää avoinna olevia virkoja.
Vuonna 1897 saatiin palkkaukseen kuitenkin parannusta. Palkkaus muuttui
palveluaikaperustaiseksi, palkka nousi 60 markkaa kerrallaan aina 3, 6, 10 ja
15 vuoden palveluajan jälkeen. Palveluaikaan laskettiin myös
palvelu aliupseerina vakinaisissa joukoissa. Sota-asiain toimituskunnan
kertomus 1897-1899, s. 23.

[89]SA.
29. reservikomppanian päiväkäskyt 30.6.1883 ja 2.7.1883.

[90]SA. 29.
reservikomppanian päiväkäsky 4.7.1883.

[91]SA.
29. reservikomppanian päiväkäsky 21.7.1883.

[92]SA.
29. reservikomppanian päiväkäsky 6.7.1883; Helsingfors
Dagblad 7.7.1883. Ensimmäisten reservimiesten kutsunnassa oli joitakin
väärinkäsityksiä. Osa kutsun vuoden 1883 Lappeenrannan
reserviharjoitukseen saaneista saikin itse paikalle Lappeenrantaan
matkustettuaan havaita, että heidän nimiään ei
löytynyt komppanian rullista ja palata niine hyvineen kotiinsa. Asian
arveltiin johtuneen kutsuntojen epäselvyyksistä.
Viborgsbladet 10.7.1883.

[93]Boxström
1885, s. 34.

[94]Saarinen
1967, s. 165-167, 173.

[95]SA.
29. reservikomppanian päiväkäsky 14.7.1883.

[96]SA.
29. reservikomppanian päiväkäskyt 16.7.1883 ja 18.7.1883.

[97]SA.
29. reservikomppanian päiväkäskyt 8., 11., 14. ja 16.7.1883.
Aliupseeri sai Viipurin sotaoikeudessa 2 kuukautta arestia ja sakkoja. 29.
reservikomppanian päiväkäsky 3.8.1883.

[98]Finsk
Militär Tidskrift 1901. Den finska militärens reserv 1883-1901,
s. 653.

[99]SA.
29. reservikomppanian päiväkäsky 9.8.1883.

[100]LKA
Viskari, Pentti: Lappeenrannan 29. reservikomppania 1883-1902.

[101]Lappeenrannan
Uutiset 22.9.1885.

[102]Östra
Finland 11.9.1886.

[103]Ilmarinen
5.8.1884, 14.8.1884.

[104]Viipurin
Sanomat 27.8.1889, 28.8.1889, 29.8.1889.

[105]SA.
Kertomus 29. reservikomppanian harjoituskokouksista vuonna 1885.

[106]SA.
Kertomus 29. reservikomppanian harjoituskokouksista vuonna 1895.

[107]SA.
Kertomus 29. reservikomppanian harjoituskokouksista vuonna 1985.

[108]VA
Valtion itsenäisyyshistoriakokoelma n:o 13. Finska Militären
1880-1902, s. 130; LKA Viskari, Pentti: Lappeenrannan 29. reservikomppania
1883-1902.

[109]LKA
Viskari, Pentti: Lappeenrannan 29. reservikomppania 1883-1902.

[110]LKA
Viskari, Pentti: Lappeenrannan 29. reservikomppania 1883-1902.

[111]LKA
Viskari, Pentti: Lappeenrannan 29. reservikomppania 1883-1902.

[112]Folkvännen
29.6.1885.

[113]Helsingfors
Dagblad 16.6.1885; Lappeenrannan Uutiset 22.6.1888.

[114]Åbo
Tidning 1.7.1885.

[115]Ilmarinen
4.7.1885.

[116]Sanomia
Turusta 15.7.1885.

[117]Kaiku
25.7.1885.

[118]Sanomia
Turusta 6.7.1885; Viborgsbladet 16.7.1885.

[119]Hämeen
Sanomat 14.7.1885.

[120]Aura
25.7.1885.

[121]Hämeen
Sanomat 21.7.1885.

[122]Laatokka
21.7.1885.

[123]Uusi
Suometar 26.8.1885.

[124]Lappeenrannan
Uutiset 22.9.1885. Tykistö oli osa kaupunkiin sijoitetuja
venäläisiä joukkoja, jotka olivat majoittuneena
linnoituksessa. Suomalaisilla joukoilla ei vielä autonomian kaudella
ollut tykistöjoukkoja.

[125]Sanomia
Turusta 21.7.1885.

[126]Folkivännen
29.6.1885.

[127]Folkvännen
29.6.1885.

[128]Aura
7.7.1885.

[129]Rauman
Lehti 12.12.1885.

[130]Aura
16.7.1885.

[131]Oulun
Lehti 29.7.1885.

[132]Hämeen
Sanomat 28.7.1885.

[133]Aura
25.7.1885.

[134]Hufvudstadsbladet
7.7.1885.

[135]Hufvudstadsbladet
7.7.1885.

[136]Oulun
Lehti 29.7.1885.

[137]Uusi
Suometar 15.8.1885.

[138]Uusi
Suometar 15.8.1885.

[139]Oulun
Lehti 29.7.1885.

[140]Helsingfors
Dagblad 20.4.1885.

[141]Rauman
Lehti 5.12.1885.

[142]Laatokka
4.8.1885.

[143]Aura
25.7.1885.

[144]Aura
8.8.1885.

[145]Hämeen
Sanomat 28.7.1885.

[146]Uusi
Suometar 23.7.1885; Oulun Lehti 29.7.1885.

[147]Uusi
Suometar 23.7.1885; Kaiku 3.7.1888.

[148]Ilmarinen
25.7.1885.

[149]Aura
25.7.1885; Ilmarinen 30.7.1885; Hufvudstadsbladet 7.7.1885.

[150]Helsingfors
Dagblad 1.7.1885.

[151]Oulun
Lehti 25.7.1885.

[152]Uusi
Suometar 17.7.1885.

[153]Uusi
Suometar 23.7.1885.

[154]SAnomia
Turusta 30.6.1885.

[155]Östra
Finland 8.7.1885.

[156]Ilmarinen
14.2.1885.

[157]Ilmarinen
11.6.1885.

[158]Ilmarinen
2.7.1885; Ilmarinen 25.7.1885.

[159]Ilmarinen
2.7.1885; Hämeen Sanomat 28.7.1885.

[160]Ilmarinen
25.7.1885.

[161]Sanomia
Turusta 31.7.1885.

[162]Uusi
Suometar 23.7.1885.

[163]Ilmarinen
30.7.1885.

[164]Finlands
Allmänna Tidning 5.8.1885.

[165]Sanomia
Turusta 21.7.1885; Laatokka 4.8.1885.

[166]Sanomia
Turusta 21.7.1885.

[167]Sanomia
Turusta 31.7.1885.

[168]Uusi
Suometar 30.7.1885.

[169]Uusi
Suometar 26.8.1885.

[170]Aura
16.7.1885. Suomenkielisten komentosanojen käyttö oli jo 1600-luvun
loppupuolella Ruotsin aikana esillä, silloin hanke ei kuitenkaan liene
toteutunut. Aleksanteri I:n kauden loppupuolella vuonna 1826 taas oli koottu
komitea valmistelemaan suomenkielisten komentosanojen ehdottamista
Suomen sotaväelle. Ruotsinkielisten ja venäjänkielisten
komentojen rinnalle ehdotetut komentosanat jäivät kuitenkin
vain ehdotukseksi. Historiallinen Arkisto IX, s. 222, 223.

[171]Viipurin
Sanomat 29.7.1885.

[172]Viipurin
Sanomat 5.8.1885.

[173]Finnlands
Allmänna Tidning 5.8.1885.

[174]Rauman
Lehti 12.12.1885.

[175]Lappeenrannan
Uutiset 11.8.1885; Uusi Suometar 26.8.1885.

[176]Lappeenrannan
Uutiset 3.8.1888.

[177]Uusi
Suometar 26.8.1885.

[178]Hufvudstadsbladet
7.7.1885.

[179]Laatokka
21.7.1885.

[180]Savo
30.6.1888; Lappeenrannan uutiset 29.6.1888.

[181]Lappeenrannan
Uutiset 6.7.1888; Kaiku 21.8.1888.

[182]Lappeeenrannan
Uutiset 31.7.1888; Mikkelin Sanomat 21.7.1888, 28.7.1888.
Ratsuväkeä oli vastaanottamassa runsaasti yleisöä. Rakuunat
majoitettiin kaupungin lähistön kyliin Viipurin suunnalle.
Eskadroonat ottivat loppuleirin aikana osaa useisiin harjoituksiin.
Tykistö oli tullut leirille voimin jo 13.7. Helsingfors Dagblad
28.7.1888; 8.8.1888; Hufvudstadsbladet 29.7.1888; Kaiku 4.8.1888.

[183]Oulun
Ilmoituslehti 30.6.1888.

[184]Laatokka
31.7.1888; Hufvudstadsbladet 1.8.1888, 7.8.1888; Lappeenrannan Uutiset
10.8.1888; Sanomia Turusta 11.8.1888; Tapio 15.8.1888.

[185]Hufvudstadsbladet
29.7.1888; Kaiku 4.8.1888.

[186]Kaiku
28.7.1888. Nimimerkin mukaan kaupustelijoiden lisäksi leirikokoontumiset
keräsivät myös jäätelökauppiaita ja
"taiteilijoita" piiriinsä. Viimeksi mainitut tulivat ja
antoivat muutaman näytännön; näyttelijöitä
oli yleensä vain kaksi, mies ja nainen. Sama.

[187]Laatokka
7.7.1888.

[188]Sanomia
Turusta 24.7.1888; Kaiku 28.7.1888; Tapio 4.8.1888.

[189]Hufvudstadsbladet
7.8.1888; Kaiku 21.8.1888.

[190]Castrén
1957, s. 640; Finsk Militär Tidskrift 1901. Kortfattad öfversikt
af den värnepliktiga finska militärens utbildning under
åren 1881-1901, s. 599.

[191]VA
Valtion itsenäisyyshistoriakokoelma n:o 13. Finska Militären
1880-1902, s. 26. Åkermanin mukaan Aleksanteri III tervehti suomalaisia
joukkoja sanomalla "goddag finnar", kun taas Nikolai II:n tervehdys
oli varmasti ei-separatistinen "goddag skarpskyttar". Sama.

[192]VA
Valtion itsenäisyyshistoriakokoelma n:o 13. Finska Militären
1880-1902, s. 31, 32.

[193]Finsk
Militär Tidskrift 1901. Kortfattad öfversikt af den
värnepliktiga finska militärens utbildning under åren
1881-1901, s. 599. Pietarista lähetettiin leireille kenraali tarkastamaan
ja harjoittamaan suomalaisten joukkojen maaliinampumistaitoa. Esimerkiksi
heinäkuussa 1898 lähetettiin Lappeenrantaan kenraaliluutnantti
Skarjatin. Skarjatinin adjutantiksi ja tulkiksi komennettu Birger Åkerman
muisteli myöhemmin tehtävän olleen vaivalloista, sillä
kenraali oli ollut mies, joka piti ruoasta ja juomasta niin paljon, että
yöpuulle käytiin myöhään, sen sijaan ylös
noustiin aikaisin. Koko Lappeenrannassa vietetyn viikon ajan käytiin
Åkermanin mukaan nukkumaan kello kaksi ja kello viideltä aamulla
oltiin jo ampumapaikalla. Suomalaiset joukot ampuivat Åkermanin
mukaan hyvin. Koko Venäjän armeijasta olivat Mikkelin pataljoonan
tulokset parhaat, Vaasan pataljoona oli toinen, Oulun pataljoona kolmas,
Viipurin pataljoona viides, Kuopion pataljoona kuudes, Hämeenlinnan
pataljoona yhdeksäs ja Suomen rakuunarykmentti kymmenes.
Rakuunarykmentti oli lisäksi ensimmäinen, jos tulosta verrattiin koko
Venäjän ratsuväkeen. VA Valtion itsenäisyyshistoriakokoelma
n:o 13. Finska Militären 1880-1902, s. 26, 27.

[194]LKA
Kazanzovin muistiinpanot Lappeenrannan linnoituksesta; Upseeriston
keskuudessa välit tiettävästi pysyivät korrekteina.
Esimerkiksi aina elokuun viidentenä - suomalaisten pataljoonien
vuosijuhlan aikana - venäläisten joukkojen upseerit
kutsuttiin päivälliselle keisaripaviljonkiin. Kanssakäyminen
oli muuten kuitenkin vähäistä. VA Valtion itsenäisyyshistoriakokoelma
n:o 13; Finska Militären 1880-1902, s. 29.

[195]Castrén
1957, s. 642, 644, 645; Pravila o slušb b lager pod gorodom Vilmanstrandom
1908, Pravila o slušb b lager pod gorodom Vilmanstrandom 1912, Pravila o
slušb b lager pod gorodom Vilmanstrandom 1913, Pravila o slušb b
lager pod gorodom Vilmanstrandom 1914.

[196]LKA
Kazanzovin muistiinpanot Lappeenrannan linnoituksesta; Castrén
1957, s. 644, 645.

[197]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 1; Åbo
Underrättelser 1887, n:o 228; Viborgsbladet 24.2.1888.

[198]Åbo underrättelser 1887,
n:o 228.

[199]Nya Pressen 18.9.1877.

[200]Österbottniska
Posten 25.8. 1887.

[201]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 1.

[202]Hufvudstadsbladet 16.2.1888.

[203]Viborgsbladet 24.2.1888.

[204]Viborgsbladet 24.2.1888.

[205]VA KD 3/1 1889.

[206]VA
STO KD 3/1 1889.

[207]VA
STO KD 3/1 1889. Venäjän sotaministeri Vannovski piti nimeä
hevosjääkärirykmentti parempana, ja perusteli
nimen valintaa Suomen vaikealla maastolla, joka ei suosinut rakuunatyyppistä
osastoa. Sitäpaitsi rykmentti tulisi toimimaan lähinnä
tiedustelu- ja lähettiosastona. VA KD 349/37 1888.

[208]VA
STO KD 3/1 1889; SA PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande
fakta inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 1.

[209]Wasa Tidning 27.5.1888.

[210]Wasa
Tidning 27.5.1888.

[211]Nya
Pressen 14.4.1888.

[212]Nya
Pressen 26.4.1888.

[213]Nya
Pressen 27.4.1888.

[214]Nimimerkki
lienee kenraalikuvernöörin suomalaisen esikunnan
päällikkö Waldemar Schauman. (Professori Veijo
Saloheimon arvio tammikuussa 1992).

[215]Nya
Pressen 5.5.1888.

[216]Wasa
Tidning 27.5.1888; Lappeenrannan Uutiset 26.3.1889; VA STO KD 3/1 1889; SA PK
963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera
betydande fakta inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 1.

[217]Viipurin
Uutiset 15.4.1888.

[218]Lappeenrannan
uutiset 26.3.1889.

[219]Lappeenrannan
Uutiset 26.3.1889.

[220]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 1, 2; SA PK 963:1. Kenraalimajuri
O. T. Schaumanin kokoelma. Suomen rakuunarykmenttiä koskevia asiakirjoja.
Kenraalikuvernöörin päiväkäsky 20.6.1889.

[221]SA
M 243. Päiväkäskyjä Suomen rakuunarykmentissä
1889-1890, 27.8.1889.

[222]SA
M 243. Päiväkäskyjä Suomen rakuunarykmentissä
1889-1890, 6.9.1889, 8.9.1889, 10.9.1889, 15.9.1889, 17.9.1889.

[223]SA M 243.
Päiväkäskyjä Suomen rakuunarykmentissä 1889-1890,
14.9.1889, 15.9.1889, 8.4.1890; Lukemisia Suomen sotamiehille 1891/1, s.
35, 48.

[224]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 17.

[225]SA
M 243. Päiväkäskyjä Suomen rakuunarykmentissä
1889-1890, 5.9.1889.

[226]SA
M 243. Päiväkäskyjä Suomen rakuunarykmentissä
1889-1890, 6.9.1889.

[227]SA
M 243. Päiväkäskyjä Suomen rakuunarykmentissä
1889-1890, 22.10.1889, 29.10.1889.

[228]SA
M 243. Päiväkäskyjä Suomen rakuunarykmentissä
1889-1890, 21.11.1889, 26.11.1889.

[229]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 3; SA M 243. Päiväkäskyjä
Suomen rakuunarykmentissä 1889-1890, 12.3.1890, 18.3.1890;
Castrén 1984, s. 47, 49, 50, 52.

[230]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 3, 4; Castrén 1984, s. 60,
61.

[231]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 4.

[232]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 4.

[233]SA
M 243. Päiväkäskyjä Suomen rakuunarykmentissä
1889-1890, 1.4.1890.

[234]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera
betydande fakta inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 2, 3;
Militie-Expeditionens berättelse 1877-1881, s. 6; Tuompo, Nurmio, Kopio
& Palmroth 1930, s. 36; Lukemisia Suomen sotamiehille 1891/1, s. 35, 40,
41; Lukemisia Suomen sotamiehille 1900/6, s. 218, 220.

[235]EKM
Rakuunakokoelma 1115.R. Muistelmiani SRR:n oloajalta. J. Pellinen. Aikalaisten
mukaan Theodor Schauman loi lyhyessä ajassa rakuunoista eliittijoukon
joka esimerkiksi ansaitsi kiitosta Krasnoje Selon leiriharjoituksissa.
VA Valtion itsenäisyyshistoriakokoelma n:o 13. Finska Militären
1880-1902, s. 31.

[236]EKM
Rakuunakokoelma 1115.R. Muistelmiani SRR:n oloajalta. J. Pellinen.

[237]SA
M 243. Päiväkäskyjä Suomen rakuunarykmentissä
1889-1890, 1.4.1890, 2.4.1890, 11.9.1890.

[238]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 5.

[239]SA
M 243. Päiväkäskyjä Suomen rakuunarykmentissä
1889-1890, 28.3.1890; SA PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma.
Journal öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen
1891-1901, s. 2, 4.

[240]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 5.

[241]EKM
Rakuunakokoelma 1115.R. Muistelmiani SRR:n oloajalta. J. Pellinen.

[242]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 7; SA M 243. Päiväkäskyjä
Suomen rakuunarykmentissä 1889-1890, 23.7.1890.

[243]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 6.

[244]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera
betydande fakta inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 8; Lukemisia
Suomen sotamiehille 1891/1, s. 48.

[245]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera
betydande fakta inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 8; Lukemisia
Suomen sotamiehille 1891/1, s. 48, 49.

[246]SAark
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 8-10.

[247]Nya
Pressen 22.7.1890; 24.7.1890.

[248]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 18.

[249]Nya
Pressen 8.8.1890.

[250]Lappeenrannan
Uutiset 11.9.1890.

[251]Lappeenrannan
Uutiset 11.9.1890.

[252]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera
betydande fakta inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 11;
Lappeenrannan Uutiset 23.10.1890.

[253]Lappeenrannan
Uutiset 3.4.1890.

[254]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 14; Castrén 1984, s. 29, 30,
34, 39, 44, 47-49, 55.

[255]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 15; Castrén 1984, s. 60, 63.

[256]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 18-21.

[257]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 18, 20, 21; Castrén 1984, s.
50, 51.

[258]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 22.

[259]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 22.

[260]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 23, 25-28.

[261]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 24.

[262]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 26.

[263]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 27.

[264]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 28.

[265]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 29; SA M 243. Päiväkäskyjä
Suomen rakuunarykmentissä 1890-1891, 30.6.1891.

[266]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 29.

[267]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 29, 30.

[268]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 33.

[269]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 33, 34.

[270]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 34, 35.

[271]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 35-37.

[272]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 38; Castrén 1984, s. 35, 38,
40, 41, 54.

[273]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 39, 40.

[274]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 42, 43.

[275]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 43, 44.

[276]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 45

[277]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 45, 46.

[278]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 48, 49.

[279]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 51.

[280]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 51-54.

[281]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 54, 55.

[282]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 56, 57.

[283]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 58.

[284]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 58, 60, 62.

[285]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 67.

[286]Lappeenrannan
Uutiset 12.6.1890. Aivan rykmentin toiminnan alussa
kanssakäyntiä kaupunkilaisten kanssa oli vielä rajoitettu.
Huhtikuussa 1890 nimittäin pitivät Lappeenrannan kauppa-apulaisyhdistyksen
jäsenet iltahuvit "neuvoshuoneella". Rakuunarykmentin
päällikkö kielsi sotilaita osallistumasta huveihin -
tätä paheksuttiin myöhemmin Lappeenrannan Uutisiin
lähetetyssä yleisönosastokirjoituksessa. Lappeenrannan
Uutiset 10.4.1890.

[287]Mielo
1982, s. 52.

[288]Lappeenrannan
Uutiset 21.8.1890.

[289]SA
PK 963/1 Kenraalimajuri O.T. Schaumanin arkisto. Suomen
rakuunarykmenttiä koskevia asiakirjoja 1887-1891, 1893-1901.
Päiväjärjestys 12-19.5.1890.

[290]SA
PK 963/1 Kenraalimajuri O.T. Schaumanin arkisto. Suomen
rakuunarykmenttiä koskevia asiakirjoja 1887-1891, 1893-1901.
Päiväjärjestys 12-19.5.1890.

[291]Päiväkäsky
Suomen sotaväelle n:o 25/1889. Johan Pellisen muistelmien mukaan
rakuunarykmentissä oli jokaisella miehellä kolme vaatekertaa lukuun
ottamatta harjoituksissa käytettyä asua. Vuosittain saatiin kaksi
paria saappaita. Jokaisella oli lisäksi valkoinen voimisteluasu,
alusvaatteet ja liinavaatteet. EKM Rakuunakokoelma 111.R. J.Pellinen,
muistelmiani SRR:n oloajalta.

[292]Lappeenrannan
Uutiset 28.10.1890.

[293]Sota-asiain
toimituskunnan kertomus 1897-1899, s. 16.

[294]Sota-asiain
toimituskunnan kertomus 1894-1896, s. 7, 8; Sota-asiain toimituskunnan kertomus
1897-1899, s. 8, 9; Åströmilta Oulusta hankittiin rykmentille
myös 28 kuormastovaunua vuonna 1892. Militieexpeditionens
berättelse 1891-1893, s. 7.

[295]Sota-asiain
toimituskunnan kertomus 1894-1896, s. 7.

[296]EKM
L. Laaksosen kokoelma, Asetuskok. nrot 9/1889, 7/1890, 7/1891, 8/1892,
5/1893, 9/1894, 6/1895, 9/1896, 8/1897, 7/1898, 8/1899, 7/1900, 8/1901.

[297]Mielo 1982, s. 26-30, 32, 33.

[298]Mielo 1982, s. 44, 45.

[299]Castrén 1957, s. 656, 657;
Castrén 1984, s. 59, 62.

[300]Mielo 1982, s. 46-49.

[301]Castrén 1957, s. 656, 657,
667, 668; Castrén 1984, s. 59, 62.

[302]Vasara
1987, s. 45.

[303]Vasara
1987, s. 46.

[304]Mielo
1982, s. 24, 25.

[305]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 69.

[306]Castrén
1957, s. 442, 444, 445.

[307]Castrén
1957, s. 635, 641. Rykmentin päällikkö puolustautui
kaupunkilaisten valituksia vastaan kirjelmässään, jossa toi
esiin sen, että kun rykmentin miesten lukumäärä oli
lähes puolet kaupungin väestön lukumäärästä,
niin rakuunoita epäilemättä väliin näkyi
runsaasti. Sama.

[308]Castrén
1957, s. 642.

[309]Hufvudstadsbladet
16.2.1888.

[310]Nimimerkki
oli mahdollisesti kenraaliluutnantti Gustaf Robert Ehrnrooth. (Professori Veijo
Saloheimon esittämä arvio tammikuussa 1991).

[311]Hufvudstadsbladet
1889, n:o 64. TÄHÄN PÄIVÄYS

[312]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera
betydande fakta inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 11;
Lappeenrannan Uutiset 26.3.1889.

[313]Sota-asiain
toimituskunnan kertomus 1897-1899, s. 18, 19.

[314]SA
M 243. Päiväkäskyjä Suomen rakuunarykmentissä
1889-1890, 1.9.1889; SA PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma.
Journal öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen
1891-1901, s. 4, 5, 38, 39.; Lukemisia Suomen sotamiehille 1900/6, s. 219.

[315]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 12.

[316]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 12.

[317]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 12, 13.

[318]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 14, 15.

[319]Hufvudstadsbladet
21.11.1890.

[320]Suomi
10.5.1890.

[321]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 38, 39.

[322]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 39, 40.

[323]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 40-42.

[324]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 64.

[325]SA
PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 66.

[326]Sota-asiain
toimituskunnan kertomus 1894-1896, s. 6, 7; Finsk Militär Tidskrift 1894.
Betänkande till ändradt förslag för Finska
Dragonregementets förseende med unga remonthästar, s. 44, 45; Finsk
Militär Tidskrift 1897. Ernst
Baeckman: Finska dragonregementets förseende med fronthästar, s.
521, 528-531; Finsk Militär Tidskrift 1900. Om
officerhästarnas remontering vid finska dragonregementet, s. 399.

[327]SA PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin
kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen
1891-1901, s. 19.

[328]Sota-asiain
toimituskunnan kertomus 1900-1903, s. 36, 37; VA Valtion
itsenäisyyshistoriakokoelma n:o 13. Finska Militären 1880-1902,
s. 36; Kronlund 1988, s. 21, 22. Suomen kadettikoulu lakkautettiin vuonna
1903 ja Suomen kaarti vuonna 1905. Kronlund 1988, s. 21, 22.

[329]Castrén
1957, s. 642.

[330]VA
Valtion itsenäisyyshistoriakokoelma n:o 13. Finska Militären
1880-1902, s. 37, 38; SA PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma.
Suomen rakuunarykmenttiä koskevia asiakirjoja.
Kenraalikuvernöörin päiväkäsky 30.11.1901; Wichmann
1927, s. 51; Castrén 1984, s. 35. Rykmentin lakkauttamista
venäläisen upseeriston näkökulmasta tarkastellut Kazanzov
kertoo muistiinpanoissaan Suomen rakuunarykmentin lopettamisen tai
oikeamminkin muuttamisen tai uudistamisen venäläiseksi
rakuunarykmentiksi tapahtuneen kun rakuunarykmentti oli toiminut vain 11
vuotta. Hajottamiseen johtaneet tapahtumat alkoivat Kazanzovin mukaan
kenraalikuvernööri Bobrikovin saavuttua tarkastamaan joukkoja Lappeenrantaan
vuonna 1901. Bobrikov oli jo asemalla huomauttanut eversti Schaumanille, ettei
hän nähnyt mitään puolusteltavaa sille, että
alokkailla ei vieläkään ollut vannotettu valaa uuden kaavan
mukaan. Schaumanin puheyritykset Bobrikov oli keskeyttänyt, Kazanzovinkin
mukaan, karkeassa muodossa. Schaumanin keskusteltua upseeriensa kanssa
päättivät upseerit jättää eroanomuksensa toivoen
tämän herättävän keisarin siirtämään
Bobrikovin pois Suomesta. Näin ei kuitenkaan käynyt, vaan kaikki
rakuunarykmentin upseerien eropyynnöt hyväksyttiin
ratsuväenkenraali Shipoffin tekemän tutkimuksen jälkeen.
LKA Kazanzovin muistiinpanot Lappeenrannan linnoituksesta.

[331]Sota-asiain
toimituskunnan kertomus 1900-1903, s. 37, 38. Ainoana rakuunarykmentin
upseerina jäi eroamatta lomalla ollut aliratsumestari Petter
Moldakoff. Sortavalassa syntynyt Moldakoff siirrettiin suomenmaalaiseen
rakuunarykmenttiin, josta kuitenkin pian siirtyi hankalan tilanteensa
vuoksi 13. Kargapolin rakuunarykmenttiin. LKA Kazanzovin muistiinpanot Lappeenrannan
linnoituksesta; Castrén 1984, s. 26, 48, 49. Rakuunarykmentin
lakkauttamisen jälkeen jäi joitakin rykmentin aliupseereita
kaupunkiin. Lisäksi Lappeenrantaan jäi myös lakkautetun
reservikomppanian päällikkö O.V. Palmroth. Castrén
1957, s. 643.

[332]LKA
Kazanzovin muistiinpanot Lappeenrannan linnoituksesta.

[333]Castrén
1957, s. 644, 645.

[334]Castrén
1957, s. 643.