12 SUOMEN
RAKUUNARYKMENTTI 1

12.1 Rykmentin
perustaminen. 1

12.2 Rykmentin
ensimmäiset vuodet 5

12.3
Elämää rykmentissä. 16

12.4 Suomen
rakuunarykmentin hevosten hankinta. 20

12.5
Lakkauttaminen. 24

12 SUOMEN RAKUUNARYKMENTTI

12.1 Rykmentin
perustaminen

Aloitteen
suomalaisen ratsuväkijoukko-osaston perustamiseen teki Suomen senaatille
sotaministeri ja keisari Aleksanteri III. Sitä pidettiin
Venäjän sotilashallinnon kannalta yhtenä osana
Suomen puolustusta. Ratsuväki kuului taktillisesti asiaan sotilasosastojen
eturyhmittymänä. Venäläistä ratsuväkeä
taas pidettiin soveltumattomana yhteistyöhön suomalaisten
joukkojen kanssa.[1]

Ratsuväen
perustaminen herätti Suomen lehdistössä runsaasti keskustelua.
Esimerkiksi Åbo Underrättelser piti sitä hyvänä
asiana. Armeijaan todettiin kuitenkin vielä tarvittavan kansallinen
tykistöjoukko-osasto.[2]

Nya Pressenkin
tunnusti ratsuväen tarpeen kunnon sotaväelle.
Venäjältä saatiin lehden mukaan erinomainen esimerkki hyvin
organisoidusta ratsuväestä. Suomalainen ratsuväki tulikin
organisoida venäläisen kasakkarykmentin mukaisesti. Tosin
Suomessa maasto vaati joitakin muutoksia. Suomessa olivat hevoset
pienempiä, mutta se ei estänyt suomalaisia olemasta
hyviä "kavalleristeja". Ruumiinrakenteen ja
henkisen puolen perusteella suomalaiset miehet olivat Nya Pressenin
mukaan luotuja ratsastajiksi.

Suomalaiset
hevoset eivät lehden mukaan kelvanneet korkeampaan ratsastustaitoon,
mutta tämä ei ollut välttämättä tarpeenkaan.
Nya Pressen pohti myös hevosten hintoja. Suomalainen hevonen
maksoi keskimäärin noin 500 markkaa. Tätä lehti piti
suhteellisen kalliina. Venäläinen ratsuväki taas ratsasti vain
pienin poikkeuksin kokonaan tanskalaisilla 125 ruplaa maksavilla hevosilla.
Tanskalaisten hevosten hyötyä lehti piti kyseenalaisena.[3]

Österbottniska
Posten taas pohti, mihin rakuunapataljoona sijoitettaisiin. Lehti
myös kritisoi uusia sotilasmenoja, joita se varmasti arveli
tulevan. Aikaisemmin kerätyn sotilaskassan, jolla oli saatu
kasarmien rakentaminen ja aseistuksen hankinta alkuun,
arveltiin olevan nyt riittämätön. Lehti huomautti,
että Euroopan rikkaammatkin maat pyrkivät jo
vähentämään sotilasmenoja, mutta kylmän ja nälkäisen
Suomen sotilasmenot kasvoivat.[4]

Senaatti
perusti ratsuväkiasiaa käsittelemään komitean jäseninä
Suomen kenraalikuvernöörin sotaväen esikunnan
päällikkö eversti Palin, Suomen sotaväen
päällikköhallituksen
esikuntapäällikkö eversti Willebrand, Pihkovan henkirakuunarykmentin
eversti Schauman, reservikomppanian päällikkö majuri
Järnefelt, prokuraattorin apulainen Borenius, sotilastoimituskunnan
sihteeri Christiensson ja sihteerinä sotaoikeuden virkamies
Kajanus. Komitean laatima ehdotus jätettiin senaatille ja
käsiteltiin vuoden 1888 valtiopäivillä.[5]

Hufvudstadsbladet
kommentoi komitean esitystä helmikuussa 1888. Sen mukaan komitea ehdotti
ratsuväen kokoonpanoksi 2 rakuunarykmenttiä, jotka yhdistettäisiin
prikaatiksi.Tätä johtaisi vain prikaatinkomentaja ja
adjutantti apunaan kirjuri ja vahtimestari. Kummassakin
rykmentissä olisi 288 miestä rauhan ja 384 sodan aikana.
Reservijoukot perustuisivat ainoastaan ratsuväessä
täysinpalvelleeseen miehistöön. Tämän vuoksi
oli koulutettava paljon miehistöä – vain siten saataisiin
riittävä reservi. Liikekannallepanoa varten
tuli olla myös 177 miehen vahvuinen varaeskadroona. Palkkauksessa
komitea oli päättänyt rinnastaa ratsuväen
kaartiin, joten palkka olisi parempi kuin tarkka-ampujapataljoonilla.

Komitea ehdotti
yhden rykmentin kasarmeihin varattavaksi rahaa 1 034 500 markkaa. Ne tuli
kerätä jo finanssikaudella 1889–1891, jos ratsuväen perustaminen
aiottaisiin aloittaa komitean ehdotusten mukaan 1.11.1890. Komitea halusi
myös muuttaa asevelvollisuuslakia. Sen kohta, jossa
määrättiin vapaaehtoisia otettavaksi erikoisjoukkoihin
vain kerran vuodessa eli lokakuussa, olisi muutettava ja Suomen armeijan
maksimivahvuus nostettava 5 000 miehestä 6 000:een.

Viborgsbladetkin
totesi helmikuun lopussa 1888 ratsuväkikomitean saaneen
työnsä valmiiksi ja jättäneen lausuntonsa
senaatille. Lehti arveli senaatin varmaankin hyväksyvän
lausunnon. Senaatista lausunto lähtisi Pietariin esiteltäväksi
keisarille. Tarkennusten ja muutosten jälkeen se jätettäisiin
hallituksen esityksenä säädyille. Artikkelissa
toivottiin, ettei muita ehdotuksia ehdittäisi tehdä säädyille
– ajan voittaminen oli tässä vaiheessa tärkeintä.
Koska ehdotusta ei ehditty tuoda säädyille ennen valtiopäivien
vaihtumista, pelättiin, ettei huolellisesti valmisteltu ehdotus
enää menisi läpi.

Viborgsbladet
kiteytti ratsuväkikomitean ehdotukset ja laskelmat
pääpiirteissään seuraaviksi:

1. ehdotus
valtiolle suomalaisesta rakuunarykmentistä

2. ehdotus
valtiolle prikaatinjohdosta suomalaiselle rakuunaprikaatille

3. ehdotus
valtiolle varaeskadroonasta

4. ehdotus
tarpeelliseksi kuulutukseksi koskien hevosten varaamista suomalaiselle
ratsuväelle

5. piirustukset
kasarmirakennuksista suomalaiselle rakuunarykmentille ja ylimalkaisia
kustannusarviot niiden rakentamisesta

6. yhteenveto
perustamis- ja vuosittaisista ylläpitokustannuksista a)
rakuunaprikaatista joka koostuisi kahdesta rykmentistä, joissa kummassakin
olisi yhdeksän ruotua ja b) prikaatin johdosta

7. yhteenveto
perustamis- ja vuosittaisista ylläpitokustannuksista suomalaisesta
rakuunaprikaatista joka koostuisi kahdesta kaaderirykmentistä, joissa
olisi kuusi ruotua.

8. laskelma
kuluista suomalaisen rakuunarykmentin jälkikäteen tapahtuvasta
perustamisesta, kunnes se olisi saavuttanut
täysimääräisen vahvuutensa

9. ehdotus
tarpeellisista muutoksista vuoden 1878 Suomen asevelvollisuuslain 86, 93
ja 121 pykälään.

Suomen
sotaväen päällikkö Georg Ramsay määritti
ratsuväen perustamisen toimenpidejärjestyksen. Joukot tuli
hänen mukaansa saada toimintakuntoon kolmessa vuodessa.
Aikataulu johtui kolmivuotisesta palvelusajasta – se vuoksi olisi
järkevintä aina vuosittain täydentää
rykmenttiä kolmasosaltaan. Maaliskuun alussa 1890 tuli ensimmäisten
miesten eli opetuskomennuskunnan astua palvelukseen. Seuraava
erä eli ensimmäiset asevelvolliset saapuisivat marraskuun
ensimmäisenä 1890. Hevosia otettaisiin rykmenttiin
tietyssä järjestyksessä, ja toinen erä asevelvollisia
tulisi rykmenttiin marraskuun ensimmäisenä
1891. Viimeinen erä astuisi palvelukseen marraskuussa 1892,
jolloin rykmentin piti olla täydessä vahvuudessaan.

Ramsay esitti
eskadroonanpäälliköiksi everstiluutnantteja. Vaatetusta Ramsay
esitti rakuunatyyppiseksi, samoin aseistusta lukuun ottamatta
aliupseereita ja tiedustelijoita, joille tulisi
kiväärin sijasta revolveri.

Ramsay
pohdiskeli myös joukko-osaston nimeä. Hänen mukaansa esillä
olleelle "ratsastavat tarkka-ampujat" (ridande skarpskyttar)
ei ollut vastinetta ratsuväen historiassa. Sen sijaan
parempia nimiä olisivat "hevosjääkärit"
(hästjägare) tai yksinkertaisesti "ratsuväkirykmentti"
(kavalleriregemente). Ylipäätään Ramsay
piti nimitystä toissijaisena, kunhan siitä vain tulisi esiin,
että uusi joukko-osasto kuului ratsuväkeen ja selvästi erosi
jalkaväestä. Lopulta päädyttiin
nimittämään joukko-osastoa rakuunarykmentiksi.

Sotaministeri
Vannovski käsitteli ratsuväkikomitean mietinnön useampaan
otteeseen vuoden 1888 aikana. Hän hyväksyi ehdotuksen rykmentin
perustamisesta ja korosti lisäksi, että rykmentin komentaja tuli
nimittää tarpeeksi ajoissa, jotta tämä ehtisi ottaa osaa
valmistelutyöhön. Yhtenä poikkeuksena esitettyyn
organisaatiomalliin Vannovski ei hyväksynyt eskadroonien komentajiksi
everstiluutnantteja.

Wasa Tidning
pohti keväällä 1888 ratsuväestä yleensä tuottamaa
hyötyä. Valtiolliselta kannalta pidettiin ratsuväen
saamista hyödyllisenä. Lehti referoi laajahkosti
Venäjän sotaministerin ratsuväkikomitean mietinnöstä
jossain määrin poikkeavaa organisaatioehdotusta.
Sotaministeri ensinnäkin piti ratsuväkeä Suomen
sotajoukoissa tärkeänä, sillä se tuki
sotaväen taktista koulutusta. Ratsuväki ei saanut olla vain
tavallinen ratsujoukko-osasto, vaan sen tuli tuoda taktista
tietoutta etenkin etujoukkojen käytöstä.

Sotaministeri
ehdotti ratsuväen vahvuudeksi kahdeksan eskadroonaa, jotka
jäsentyisivät kahdeksi rykmentiksi. Komitea ehdotti yhteen
rykmenttiin aina 452 miestä, sotaministeri vain 356. Esitykset
poikkesivat hiukan myös ratsuväen perustamiseen
tarvittavassa rahasummassa. Sotaministeri arvioi
kustannuksiksi yli 929 000 ja komitea lähes 915 000 markkaa.

Nya Pressen
kertoi 14.4. 1888 valtiopäiville jätetyn ehdotuksen tulevan
samana päivänä valiokuntakäsittelyyn. Lehden mukaan
ratsuväkihanke syntyi niin nopeasti, ettei kaikkia siihen
liittyviä asioita ehditty harkita. Ratsuväkikomitea
oli tehnyt siitä ehdotuksen, mutta Pietarissa katsottiin
sen vaativan vielä valmistelua. Tämän vuoksi
säädyt olivat nyt saaneet käsiteltäväksi tärkeän
ehdotuksen, josta lehden mukaan puuttuivat organisaatioperusteet
ja perustamismäärärahaksikin oli asetettu
vain miljoonan suuruusluokka. Lehden mukaan etukäteen tiedettiin
vain, että rauhanaikana miehistöä oli korkeintaan
900 ja sodanaikana 1000 miestä. Perustamiskustannukset olisivat siis
miljoonan, kasarmien hinta kaksi miljoonaa sekä vuosittaiset
ylläpitokustannukset noin miljoonan.

Nya Pressen
arveli ehdotuksen vielä muuttuvan. Joka tapauksessa lehti korosti
valiokuntien vastuuta ehdotuksen käsittelyssä ja kehotti
valikuntien jäseniä omistautumaan tälle työlle
täydellisesti ja lisäksi kuulemaan asiantuntijoita.

Nya Pressen
palasi 26.4. 1888 samaan kysymykseen ja pohti ensin yleisen asevelvollisuuden
olemusta. Aihe oli ratsuväkikysymyksen mukana tullut taas
keskustelun alaiseksi. Asevelvollisuus piti soveltaa maan olojen
mukaiseksi. Suurvaltain armeijaorganisaatiota ei kannattanut kopioida,
vaan täällä piti löytää sopiva keskitie Sveitsin
miliisijärjestelmän ja vakituisen armeijan
välillä. Lehden mukaan ratsuväkikin oli aluksi aiottu
organisoida miliisijoukkojen tavoin. Tästä oli
kuitenkin luovuttu, ja ratsuväkikomitean
esittämässä organisaatiossa joukkojen ja reserviläisten
suhdetta muutettiin, reserviläisistä tuli vain täydentävä
instituutio.

Nya Pressen
palasi seuraavassa numerossa vielä armeijan organisaatioon, ja
kirjoittaja esitti jonkinasteisiin miliilisjoukkoihin
siirtymistä. Ratsuväestä hän totesi, että sitä
tuskin perustettaisiin komitean ehdotuksen mukaisessa muodossa.
Sen sijaan parempana mallina hän piti sotaministerin memoriaalia
tai Finsk Militär -lehdessä vuonna 1885 esitettyä mallia.
Lopuksi arveltiin ratkaisun tuskin syntyvän näillä
maapäivillä.

Nya Pressenin
artikkeliin vastasi nimimerkki W.S., koska lehdessä oli haettu tukea
W.S:n artikkelista Finsk Militär -lehdessä vuonna 1885.
Hänen mukaansa miliisijärjestelmä armeijan organisaationa
ei sellaisenaan riittänyt puolustuksen lujittamiseen.
Ratsuväki piti hänen mielestään organisoida
toisin kuin jalkaväki. Jalkaväen reserviläiset
eivät näet 90 päivässä ehtineet saada riittävää
koulutusta – miten tämä sitten onnistuisi ratsuväelle,
jolla oli huomattavasti enemmän oppimista: koko
jalkaväkikoulutus ja lisäksi vielä hevoset.

W.S. tiesi
ratsuväen palvelusajaksi harkittavan 10–12 kuukautta.
Ratsuväki täyttäisi ilmeisesti osittain jalkaväen
tehtävät ja osittain sillä olisi omat
tehtävänsä. Tämä onnistuisi parhaiten kahden
rykmentin organisaationa. Ratsuväkikomitean
ehdotuksessa W.S. näki paljon hyvää, ja nykytilanteessa
se oli lisäksi ainoa kelvollinen.

Toukokuun
lopussa senaatti päätyi yhteen rauhanaikaiseen rykmenttiin.
Ratsuväen reservi päätettiin perustaa komitean ehdotuksen
mukaan. Perustamiskustannukset tingittiin 895 190 markkaan. Rakuunarykmentin
tuli vuoden 1888 valtiopäivillä tehdyn ja myöhemmin
vahvistetun päätöksen mukaan käsittää
kuusi eskadroonaa. Sodan aikana joukkoihin lisättäisiin
varaeskadroona. Nimeksi tuli Suomen rakuunarykmentti.

Ratsuväen
asettamisen ja kasarmien rakentamisen laskettiin vaativan noin kaksi miljoonaa
ja vuosittaisen ylläpidon miljoona markkaa. Tämän
vuoksi, vaikka ratsuväki perustettaisiin asteittain, varainhoitokaudelle
1889–1891 koituivat 1 900 000 markan kulut. Maan edun mukaisena
pidettiin, että rahat otettaisiin jo ennestään sotalaitoksen
käytössä olevista varoista. Koska näitä ei ollut
budjetoitu rakuunarykmenttiä varten, niin keisari ehdotti
varain hankintaa suuntaamalla sotilashuonekassaan
ja sotilasvirkatalokassaan kertyvät maksut esimerkiksi
ruotujakolaitoksen ja muitten vanhempien asetusten perusteella
vuoden 1889 alusta yleiseen sotilaskassaan. Sen tulot lisääntyisivät
siten 160 000 markkaa vuodessa eli vuosina 1889–1891 yhteensä
480 000 markkaa. Lisäksi piti sotilasvirkatalokassaan kertynyt
pääoma siirtää yleiseen sotilaskassaan ja
virkatalonhoidosta aiheutuneet menot siirtää yleisen
sotilaskassan menoihin. Näin kertyisi ratsuväen kustannuksiin
870 000 markkaa.

Kokonaissummasta
puuttui vielä 550 000 markkaa. Viipurin Uutisten mukaan keisari pitit
tätä summaa liian pieninä uusien verojen
säätämiseksi eikä säätyjen budjetistakaan
rahaa liiennyt. Summa katsottiin voitavan lainata valtion uloslainausrahastosta
korottomana yleiseen sotilasrahastoon. Takaisinmaksu voitiin jakaa
usealle vuodelle.

Lappeenrannan
Uutisten mukaan rykmentin ensimmäiset miehet astuisivat palvelukseen
1.11.1890. Silloin perustetaisiin kolme eskadroonaa kahdeksanruotuisin
plutoonin(joukkuein). Toinen saapumiserä tulisi marraskuun
ensimmäisenä 1891 ja kolmas vuoden 1992 marraskuun
ensimmäisenä. Tämän jälkeen rykmentti olisi
täysilukuinen. Alipäällystön
ensimmäistä kantajoukkoa varten Lappeenrannan Uutiset tiesi
ehdotetun opetuskomennuskuntaa, joka aloittaisi toimintansa
1.4.1890. Rykmentin miehistössä olisi rauhan aikana 37 upseeria
ja 6 siviilivirkamiestä, joista 2 lääkäriä,
sekä 811 aliupseeria, sotilasta ja aseetonta. Hevosia
piti olla 667.

Lappeenrannan
Uutisten mukaan rakuunoitten puku olisi Suomen tarkka-ampujapataljoonien
kaltainen, mutta housut siniharmaat ja vaatteet leikattaisiin ratsuväkikuosiin.

12.2 Rykmentin
ensimmäiset vuodet

Suomen rakuunarykmentti
perustettiin asteittain kenraalikuvernöörin Suomen
sotaväelle 20. kesäkuuta 1890 antaman päiväkäskyn
mukaan. Komentajaksi määrättiin everstiluutnantti
Oskar Theodor Schauman, joka oli valmistunut vuonna 1868 Suomen kadettikoulusta,
palvellut sen jälkeen Pihkovan henkirakuunarykmentissä
ja oli jäsenenä ratsuväkikomiteassa.

Rakuunarykmentin
päiväkäskykirjat alkavat elokuussa. Ensimmäinen
päiväkäsky kertoi, että 27. elokuuta 1889 tuli rakuunarykmenttiin
kuudennesta Mikkelin tarkka-ampujapataljoonasta komennukselle
aliupseerien Skipparin ja Saarisen johtamia tarkka-ampujia.

Pitkin
syyskuuta saapui Lappeenrantaan tarkka-ampujapataljoonista komennettuja
miehiä aina muutaman miehen ryhminä. Osa miehistä
lähetettiin takaisin omiin pataljooniinsa. Tarkka-ampujat
toimivat Lappeenrannassa yövahteina varushuoneella ja
lähetteinä, aliupseerit päivystäjinä talleilla
ja opetuskomennuskuntaeskadroonassa. Osa liittyi
myöhemmin perustettuun opetuskomennuskuntaan.

Rakuunarykmentti
tarvitsi toimintaansa varten suuren määrän rehua ja ruokaa. Se
hankki rehun useilta toimittajilta: Lappeenrannan
ympäristön talollisilta ja muilta toimitussopimusten mukaan. Ruokatarvikkeiden
hankkimiseksi rakuunarykmentille pidettiin syyskuun
alussa 29. reservikomppanian kansliassa ensimmäinen huutokauppa. Lappeenrantaan
sijoitetut sotilaat ruokailivat syyskuun 6. päivään
asti reservikomppaniassa, mutta sitten järjestettiin oma ruokailu.

Pihkovan henkirakuunarykmentistä
siirretty luutnantti Alfred Lucander saapui Lappeenrantaan 29. syyskuuta
1889.
Schaumanin adjutantti Lucander johti rykmenttiä muun muassa kun Schauman
matkusti sotaväen päällikön käskystä marraskuun
lopussa 1889 vajaaksi viikoksi Helsinkiin.

Ratsumestari
Johannes Nyberg, aliratsumestari Axel Sandberg, luutnantti Johan
Maexmontan ja everstiluutnantti Carl Schulman määrättiin
Lappeenrantaan helmikuun 28. päivänä 1890. Näistä
ainakin Jekaterinoslavin rakuunarykmentissä palvellut Schulman
tuli Lappeenrantaan maaliskuun puolivälissä. Maaliskuun 26.
päivänä senaatti määräsi rykmentin
lääkäriksi Maximilian Buchin ja eläinlääkäriksi
Hannibal Graaen.

Everstiluutnantti
Schulman vastasi talousasioista, adjutantti, kassanhoitaja ja
majoitusmestari oli luutnantti Lucander, opetuskomennuskunnan
päällikkönä toimi ratsumestari Nyberg ja muina upseereina
aliratsumestari Sandberg ja luutnantti Maexmontan.

Maaliskuun
alussa 1890 oli Lappeenrannassa rakuunoita seuraava määrä:

Esikuntaupseereja
2

Muita upseereja
4

Aliupseereja 47

Trumpetisteja 2

Jefreittereita
eli korpraaleja 2

Vanhemman
luokan aseettomia 5

Nuoremman
luokan aseettomia 3

Tarkka-ampujia
29

Siviilivirkamiehiä
2

Upseerihevosia
oli Lappeenrannassa 5 kappaletta, rintamahevosia 47 ja
kuormastohevosia 2.

Huhtikuun 1.
päivänä perustettiin rakuunapataljoonaan komennetuista
tarkka-ampujista opetuskomennuskunta. Siihen kuului yhteensä 18 vanhempaa
ja 25 nuorempaa aliupseeria sekä 2 jefreitteria. Opetuskomennuskunnan miehet
olivat,

Vanhempi
kuormastoaliupseeri Kaarlo Nopanen

Vanhemmat
aliupseerit

Kaarlo
Flöjt

Gustaf
Wäätänen

Karl Tuominen

Johan Pellinen

Johan Heinonen

Johan
Friman

Viktor
Tiili

Anders
Perälä

Henrik
(Heikki) Lusna

Abraham
Simpanen

Isak
Frilander

Matts
Koski

Matts
Wihelä

David
Ahlroos

Henrik
Holisto

Karl
Söderlund

Johan Stenroos

Nuoremmat
aliupseerit

Albert
Allanen

Anders
Ripatti

David
Skippari

Antti Nieminen

Oskar Saarinen

Tobias
Penttilä

Adam Pasanen

Elias Hietamies

Petter
Pylkkänen

Petter
Pääkkönen

Esaias Sutela

Pekka Kuokkanen

August
Hagman

Alexander
Lätti

Antti
Stavén

Frans
Evert Sulin

Johan Jaukki

Antti
Hartikainen

Karl Lehtonen

Karl
Henriksson

Johan
Forsman

Matti Laasola

Fredrik
Sonninen

Mauritz Nyman

Emanuel Pukkila

Jefreitterit

Johan Kauppi

Kaarlo Henriksson

Samalla tavoin
kuin Lappeenrannassa oli toimittu jo muodostettaessa asevelvollista
armeijaa vuoden 1878 asevelvollisuuslain mukaan. Tällöin oli perustettu
Helsinkiin vuonna 1879 Suomen opetustarkka-ampujakomppania
kouluttamaann alipäällystöä tarkka-ampujapataljooniin;
näin alipäällystö oli valmiina, kun ensimmäiset
asevelvolliset aloittivat marraskuun alussa 1881. Suomen
rakuunarykmentissä rykmentin alipäällystöksi otettiin
tarkka-ampujapataljoonissa palvelleita miehiä. He tulivat
Lappeenrantaan 1. huhtikuuta 1890. Vapaaehtoisista ratsuväkeen
tulijoista ei ollut puutetta. Vuoden 1888 leirillä ensimmäistä
kertaa ollut venäläinen ratsuväki teki nimittäin
harjoitusrynnäköillään suuren vaikutuksen suomalaisten
tarkka-ampujapataljoonien miehiin. Monien tarjokkaiden ongelmaksi
kuitenkin nousivat ratsuväen erityisvaatimukset – muun muassa
minimipituus 162 cm ja maksimipituus 175 cm, jalan pituus taas piti
olla puolet vartalon pituudesta. Opetuskomennuskunta toimi huhtikuun
ensimmäisestä päivästä marraskuun
ensimmäiseen 1890 asti. Sen kouluttaman runkohenkilöstön
varaan perustettiin vuonna 1890 kolme eskadroonaa ja vuonna
1891 loput kolme.

Opetuskomennuskuntaan
valittujen miesten tuloa Lappeenrantaan muisteli myöhemmin Oulun
tarkka-ampujapataljoonasta tänne siirtynyt Johan Pellinen.
Rakuunoihin halunneille vapaaehtoisille järjestettiin ensin
kotipataljoonassaan lääkärintarkastus,
jossa tutkittiin vapaaehtoisen ruumiinrakenteen
sopivuus ratsuväkeen. Ouluun hyväksymisilmoitus
saatiin maaliskuussa 1890. Samalla määrättiin hyväksytyt
ilmoittautumaan huhtikuun 1. päivänä rakuunarykmentin
komentajalle Lappeenrannassa.

Varusmestarina
Oulussa toimineen Pellisen mukaan ilo hyväksyttyjen joukossa oli
kuvaamaton – tarkka-ampujat olivat leirillä ollessaan nähneet
uljaana pidettyä ratsuväkeä. Lappeenrantaan saapumisesta
Pellinen kertoo:

"Tulipa
vihdoin odotettu huhtikuun 1 päivä vuonna 1890, jolloin saavuimme
Lappeenrantaan ilmoittautumaan uudelle komentajallemme. Mielikuvituksessamme
olimme erehtyneet, olimme nimittäin kuvitelleet näkevämme ison
ja uljaan näköisen sotaherran, mutta eteemme astuikin pieni,
tulikatseinen everstiluutnantti, uljaan ja täydellisen sotilastyypin
omaavan adjutanttinsa seuraamana. Komentajan toivottaessa tervetulleeksi
uuteen palvelukseen sekä tehdessä joitakin kysymyksiä,
saimme poistua kansliasta, missä ilmoittautuminen tapahtui.
Tässä pienessä, tulikatseisessä komentajajassamme
tulimme myöhemmin tuntemaan suurta tarmoa ja kykyä osoittavan
miehen".

Opetuskomennuskunnan
miehille jaettiin hevoset 2. huhtikuuta. Nämä olivat kaikki
Venäjältä tuotuja vanhoja ratsuhevosia. Hevosten
hoitoa, ruokintaa ja muita töitä opetti kaksi Venäjän
ratsuväessä palvellutta aliupseeria. Opetusta haittasi se,
etteivät venäläiset aliupseerit puhuneet Suomea.
Haittaa kuitenkin helpottivat Suomessa syntyneet opetusupseerit
– ratsumestari Nyberg, aliratsumestari Sandberg ja luutnantti
Maexmontan.

Opetuskomennuskuntaa
perustettaessa otettiin palvelukseen muitakin henkilöitä.
Ratsastuksen opettajiksi yhden vuoden ajaksi palkattiin
Matvei Mogutnoff ja Platon Lasartschik. Lavartschik tosin erosi omasta
pyynnöstään jo 11. syyskuuta 1890. Torvensoittaja-aliupseeriksi
tuli Frans Lönnström, torvensoittajaksi ilman arvoa Otto Hurmalainen,
nuoremmaksi kirjuriksi Axel Ettinger, hevosten kengittäjäksi
Frans Sellberg, valmiiksi leikkaajaksi Juho Wilenius,
välskäriksi Pavel Antonoff, eläinvälskäriksi Nikolai
Heino ja asemestarin apulaiseksi Adam Nisonen. Opetuskomennuskunnasta muodostetun
eskadroonan päällikkönä toimi väliaikaisesti luutnantti
Lucander ja sittemmin ratsumestari Nyberg. Vahtimestariksi
määrättiin Kaarlo Nopanen, plutoonien (joukkueiden) aliupseereiksi
Kaarlo Tuominen, Jouko Friman, Gustaf Wäätänen ja Juho
Heinonen.

Opetuskomennuskunnan
koulutus tuotti upseeristolle runsaasti työtä. Pelkkä
aliupseerikoulutus ei riittänyt, vaan opetuskomennuskunta
piti opettaa ratsastamaan, sen jälkeen kouluttamaan hevosia ja
opettamaan uusille alokkaille ratsastusta. Hevosten koulutus
korostui erityisesti syksyllä 1890, jolloin rykmentti sai
ensimmäiset nuoret suomalaishevoset, joista tuli kouluttaa hyviä
rintamahevosia.

Uusien miesten
ja hevosten koulutuksen saaminen alkuun oli vaikeaa, sillä kasarmialueella
ei ollut vielä yhtään rakennusta valmiina. Siksi hevoset
sijoitettiin aluksi leirialueen tarkka-ampujapataljoonien talleihin,
jotka eivät sopineet etenkään talvioloihin. Huhtikuun
alussa 1890 pääsivät hevoset jo uuteen talliin.
Miehistö asui aluksi verstasrakennuksessa.

Sotaväen
päällikköhallituksen adjutantti kenraalimajuri Renvall tarkasti
Lappeenrannassa jo 12.4.1890 perustetun opetuskomennuskunnan.
Tapahtuma koettiin tärkeäksi yksikön alkutaipaleella,
Renvall kohotti opetuskomennuskunnan mielialaa muun muassa vertaamalla
uutta joukko-osastoa 30-vuotisen sodan aikaisiin Ståhlhandsken
rakuunoihin.

Toukokuun
lopussa opetuseskadroonan katsottiin kehittyneen kenttäratsastustaidossa
sen verran, että voitiin jo harjoitella useammin matkaratsastusta.
Esimerkiksi helluntailauantaina 1890 ratsastivat rakuunat Joutsenon
kirkolle. Kyseessä oli merkittävä koeharjoitus, sillä
sen jälkeen eversti Schauman piti puheen ja sotilaille jaettiin
kannukset. Lappeenrannan Uutisten mukaan ne jaettiin näin
varhain kiitokseksi ja kehotukseksi tarkkaavaisesta uutteruudesta
ja pikaisesta edistymisestä ratsastustaidoissa.
Kannukset täydensivät opetuseskadroonan univormun.

Heinäkuun
23. päivänä tarkasti Lappeenrantaan tullut Suomen sotaväen
päällikkö, kenraalimajuri Georg Ramsay opetuskomennuskunnan
edistymisen kuluneena 3 1/2 kuukauden aikana. Osasto todettiin
hyväkuntoiseksi, ja seuraavana päivänä luovutettiin
keisarin myöntämä standaari joukko-osastolle.
Tämän tärkeän standaarin eli lipun myönsi
Aleksanteri III jo kesäkuun neljäntenä 1890.

Standaarin
luovutus oli juhlallinen tilaisuus. Aamulla kello yhdeksältä
kiinnitettiin standaari tankoonsa. Ensimmäisen naulan siihen löi
sotaväen päällikkö paroni Ramsay, toisen
kenraalikuvernöörin sotaväen esikuntapäällikkö
kenraalimajuri Schauman, kolmannen rakuunarykmentin komentaja eversti
Schauman, neljännen sotaväen päällikköhallituksen
adjutantti everstiluutnantti Langhoff. Tämän jälkeen
olivat vuorossa everstiluutnantti Schulman, ratsumestari Nyberg,
aliratsumestari Sandberg, luutnantti Lucander ja luutnantti Maexmontan.
Yhdeksännen naulan jälkeen aliupseerit ja miehistön
edustajat Kavaloff, Friman, Tiili, Koski, Saarinen, Skippari, Kauppi ja
Koukkari naulasivat vielä naulat lipun kiinnikkeeksi ja virkaa
tekevä opetuseskadroonan vahtimestari kiinnitti loput naulat.

Standaari
luovutettiin leirikentällä, jonne se kannettiin lippujen
liehuessa ja rykmentin seistessä rivistössä. Standaarin
toivat leirikentälle rykmentin adjutantti ja rykmentin vahtimestari.
Kentällä se luovutettiin ensin paroni Ramsaylle. Sitten
pastori Nordström puhui standaarin merkityksestä. Hän
päätti puheensa kehottamalla suomalaisia rakuunoita
puolustamaan rykmenttiään, isänmaataan ja standaariaan
"aina kuolemaan asti".

Tämän
jälkeen luettiin standaarin myöntämistä koskeva keisarin
kirje ja varoitettiin rangaistuksesta, joka kohtaisi joukko-osastoa,
joka antaisi standaarinsa joutua häviyksiin. Tämän
jälkeen paroni Ramsay ojensi standaarin rykmentin komentaja
Schaumanille, ja tämä edelleen standaarin kantajalle. Tilaisuus
päättyi keisarille ja Suomen rakuunarykmentille esitettyihin
hurraa-huutoihin. Samana iltana rakuunarykmentti vastaanotti useita
sähkösanomia, joissa muun muassa suuriruhtinas Nikolai ja
sotaministeri Vannovski onnittelivat rykmenttiä standaarin
saamisen johdosta.

Näitä
juhlallisuuksia kuvailtiin laajalti lehdistössä. Nya Pressen
kuvaili tarkoin rykmentin lippua. Sen keskus oli valkoinen ja reunat
kultaa. Keskikuviona oli Venäjän valtionsinetti,
kahdessa reunassa Venäjän vaakuna ja kahdessa Suomen. Standaarin
tanko oli sininen, kruununa valtionomena ja kultainen risti.
Standaarin luovutuspäivästä kesäkuun
4. päivä määrättiin kenraalikuvernöörin joulukuussa
1890 antamassa päiväkäskyssä rykmentin vuosipäiväksi.

Heinäkuun
loppupuolella koulutusta kevensivät rykmentin ampumakilpailut.
Palkintoja jaettiin 30.7. seuraavasti: upseeripalkinnon (240
markkaa) voitti luutnantti Maexmontan, alipäällystöstä
palkittiin vanhemmat aliupseerit Gustaf Wäätänen (60
markkaa) ja David Ahlroos (30 markkaa).

Opetuseskadroonan
toiminta-aikana pidettiin oppilaille erilaisia tutkintoja. Niistä
ensimmäisessä 28.8.1890 kuulusteltiin
koti(sisä-)palvelua, rikoslakia ja järjestyssääntöä.
Toinen tutkinto 5.–6.9. koski rintamapalvelusta ja kolmas
hevostietoutta 10.9. Kenttäpalvelua sekä sodan että rauhan
aikana kuulusteltiin 16.9., ja viimeinen eli viides tutkinto 26.9.
käsitteli kiväärin, revolverin ja sapelin käyttämistä
ja rakenteen tuntemista.

Lappeenrannan
Uutiset piti opetuskomennuskunnan ohjelmaa tiiviinä ja vertasi oppilaiden
tutkinnoissa suorittamaa tietomäärää niihin
käytännön valmiuksiin, joita he olivat joutuneet
opettelemaan. Lehti piti oppilaiden edistymistä
hämmästyttävän nopeana. Koulutuksen loppuvaihe
keskittyi maastoharjoituksiin Lappeenrannan ympäristössä.
Komennuskunnan koulutus päättyi everstiluutnantti Schaumanin
maneesissa lauantaina 19.10. 1890 pitämään loppukokeeseen.
Silloin julkiluetussa päiväkäskyssä rykmentti
jaettiin 1.11. alkaen kolmeen eskadroonaan ja mainittiin
niihin komennetut miehet. Saman päivän iltana pidettiin
rykmentin ruokalassa iltamat, joissa oli tarjolla puheita, laulua, virvokkeita
ja tanssia.

Opetuseskadroona
siis toimi huhtikuun alusta lokakuun loppuun 1890, jonka jälkeen
rykmentti sai ensimmäiset alokkaat. Miehistönä oli
vuoden 1889 syksystä alkaen Lappeenrantaan lähinnä
hevosia hoitamaan komennetut 23 tarkka-ampujaa. Opetuseskadroonan
oppilaitten saavuttua tarkka-ampujat hoitivat pienempiä
töitä – takaisin heidät oli määrä komentaa
alokkaiden saavuttua 1.11.

Ennen
alokkaiden saapumista lisättiin rakuunarykmentin upseeristoa.
Kornetit Georg Hellström ja Petter Moldakoff komennettiin
rakuunarykmenttiin Pietarin ratsuväkiopistosta sekä Adolf Lagerblad
ja Arthur Norring Suomen kadettikoulusta. Samana syksynä
komennettiin rakuunarykmenttiin myös luutnantti Friedrich von
Tobiesen, aliratsumestari Ernst Baeckman, luutnantit Adolf Aminoff, Carl
Malm, Georg von Essen ja August Thesleff. Lokakuun 19. päivänä
rykmentti sai myös papin, Tallinnan ruotsalais–suomalaisen
seurakunnan kirkkoherran Johan Collanin, jolle Lappeenrannan seudut
olivat tuttuja jo kirkkoherranapulaisen toimikaudelta
1885–1886. Samana päivänä nimitettiin myös rykmentin
sotatuomari Robert Schogster ja asemestari Matti Tuovinen.

Alokkaiden
saapumista muisteli myöhemmin opetuskomennuskuntaan kuulunut Albert
Allonen. "Marraskuun ensimmäisenä saapuivat tänne
ympäri Suomen salomailta ensimmäiset asevelvolliset
oppiakseen täyttämään sotilaan palvelusta. Heidän
tullessaan oli huomioon otettava jotakin ilahuttavaakin, sillä
useampina vuosina huomasin nuorukaisten kasarmiin tuloa muissa
pataljoonissa, ja olivat useimmat heistä päihtyneet. Vaan
tänä syksynä en havainnut ketään, joka olisi ollut
liikaa nauttinut väkijuomia. Arvelin itsekseni että siihen on
varmaan vaikuttanut matkan pituus, että kotoiset eväät ovat
loppuneet ennen aikaa ja täältä lienee ollut ahdas saanti
sinä päivänä. Tämä oli meille oikein hauskaa,
syystä kun meitä oli vähän hoitamaan ja ohjaamaan semmoista
joukkoa, jos he olisivat olleet kovin raivoissaan. Seuraavana
päivänä, kello 9 e. p. p. oli rykmentin maneesissa
ylöshuuto, jossa katsottiin josko kaikki olivat saapuneet. Samassa
pidettiin jumalanpalvelus, jossa alussa sekä lopussa veisattiin
virsi: 'Meidän linnamme on Jumala taivaass`. Tässä tilaisuudessa
rykmentin soittokuntakin puhalsi ensimmäistä kertaa, ja
kauniille kajahtelivat säveleet, varsinkin rykmentin kunniamarssia
soitettaessa."

Alokkaiden
saavuttua alkoi Suomen rakuunarykmentissä rutiininomaisempi kausi,
jossa koulutusta katkoivat isommat sotaharjoitukset, korkeampien upseereiden
vierailut ja erilaiset juhlat ja kilpailut. Ensimmäisiä vuosia rykmentissä
tosin vielä leimasi kasarmialueen keskeneräisyys.

Esimerkiksi
sairaat sijoitettiin aluksi kansliarakennukseen, sillä
varsinainen sairaala valmistui vasta myöhemmin. Ensimmäisen
saapumiserän miehistä oli marraskuussa 1890 tuhatta
miestä kohden keskimäärin 71 miestä sairaana, joulukuussa
luku nousi 86:een ja tammikuussa 92:een. Helmikuussa sairaiden
määrä väheni. Luvut olivat suurehkoja verrattuna tarkka-ampujapataljoonien
sairaiden määrään.

Everstiluutnantti
Schauman oli aluksi virkaa tekevä rykmentinkomentaja. 6. tammikuuta
1891 hänet ylennettiin everstiksi ja määrättiin
vakituiseksi. Adjutantiksi luutnantti Alfred Lucanderin tilalle tuli helmikuussa
1891 luutnantti Georg von Essen. Rykmentin ensimmäisistä upseereista
kuoli helmikuun 20. päivänä vaikeaan sairauteen aliratsumestari
Axel Sandberg. Hänet haudattiin Lappeenrannan vanhalle hautausmaalle.
Sandbergin sijaan kolmannen eskadroonan päälliköksi
tuli aliratsumestari Adolf Aminoff. Myös toisen eskadroonan
päällikkö vaihtui, sillä vuoden 1891 tammikuussa
komennettiin ratsumestari Johannes Nyberg Pietariin upseeriratsuväkikouluun
ja hänen tilalleen aliratsumestari Ernst Baeckman.

Maaliskuun
lopussa 1891 oli nuorten hevosten koulutus edistynyt niin pitkälle,
että niitä pystyttiin ratsastaessa ohjaamaan jo yhdellä
kädellä. Samoin asevelvollisten ratsastustaidossa oli
päästy opettelemaan ratsastusta vain yhdellä
kädellä.

Merkkitapaus
oli myös upseerikerhon avaaminen. Rykmentinkomentaja Schauman
määräsi sen avattavaksi huhtikuun 3.
päivänä 1891. Kerhon sisustaminen vei oletettua kauemmin,
mutta kalustukseen oltiin tyytyväisiä. Samana iltana upseeristo
kokoontui ja iltaa juhlistettiin musiikilla.

Maaliskuun 10.
päivänä 1891 rakuunarykmenttiä kuohuttanut tapaus jäi
vaivaamaan pitkäksi aikaa upseeriston ja miehistön mieltä.
Tällöin ruokailusta poistuvaa ensimmäisen eskadroonan rakuuna
Kaipaista pistettiin puukolla rinnan vasempaan puoleen. Kaipainen
kulki piston jälkeen vielä muutamia askelia ruokasalin rappusia
pitkin, ennen kuin lyyhistyi maahan. Rakuunarykmentin sairaalaan vietyä
uhria ei voitu enää pelastaa. Puukottajaa ei välittömästi
tavoitettu, vaikka aseen etsimiseksi tarkastettiin muun muassa kaikki
kaapit ja vaatteet. Myös Kaipaisen kanssa samaan aikaan
ruokailussa olleita kuulusteltiin. Teon tekijää ei kuitenkaan rakuunarykmentin
omin voimin saatu selville. Vasta useiden sota-oikeuden istuntojen ja todistajien
kuulustelujen jälkeen tekijäksi selvisi toisen eskadroonan
rakuuna Lundgrén, joka tuomittiin 10 vuoden kuritushuonerangaistukseen.

Suomen
sotaväen päällikkö Georg Ramsay tarkasti maaliskuun 13.
päivänä rakuunarykmentin. Hän saapui Lappeenrantaan
kolmelta ja aloitti klo 17.30 rakennusten ja tilikirjojen
tarkastuksen. Seuraavana päivänä pidettiin
rintamaharjoitus, hevostarkastus ja tutkittiin upseereiden,
aliupseereiden ja miehistön ratsastustaitoja. Harjoitusten
jälkeen Ramsay kiitti rykmentin komentajaa, upseeristoa, aliupseereja
ja miehistöä hyvästä harjoituksesta ja piti rykmentin
edistymistä muutenkin hämmästyttävän nopeana
vaikeisiin aloitusolosuhteisiin nähden. Ramsay arveli tulossa olevan
keisarivierailun näin ollen varmaankin sujuvan hyvin.

Rykmentin
ensimmäisen vuosijuhlan kesäkuun neljäntenä 1891
aloitti kello 11.00 paraati ja jumalanpalvelus. Juhlaan oli
kutsuttu Lappeenrannan ja Lappeen pitäjän tärkeimmät
edustajat ja eri sotilasosastojen edustajia. Komentajan tervehdyksen
jälkeen pidettiin lyhyt rukoushetki. Tämän jälkeen
huudettiin komentaja Schaumanin johdolla eläköötä muun muassa
keisarille ja kenraalikuvernöörille, paroni Ramsaylle ja
kenraalimajuri Renvallille sekä upseeristolle. Komentaja Schaumanille
taas huudettiin hurraata everstiluutnantti Schulmanin johdolla.

Paraatin
jälkeen oli upseerikerholla lounastilaisuus. Iltapäiväksi
oli miehistölle erilaisia kilpailuja. Maneesissa koeteltiin ratsastustaitoa
nuorilla suomenhevosilla, aliupseerit kävivät
kilparatsastuksen 3/4 virstan radalla, jossa oli kolme estettä.
Esteratsastuskilpailu järjestettiin myös asevelvollisille. Kilpailtiin
myös siitä, kuka parhaiten pystyi pistämään sapelillaan
laukkaavan hevosen selästä ilmassa roikkuvaan renkaaseen.
Rakuunarykmentin päiväkirjan mukaan kilpailut järjestettiin
miehistön viihtyvyydeksi – kuitenkaan unohtamatta niiden
koulutuksellista merkitystä. Päivän päätti
esteratsastuskilpailu ja useat rykmentille vuosipäivän johdosta
lähetetyt onnittelusähkeet.

Kesäkuussa
päiväpalveluksen aloitti yleensä lähtö kasarmeilta
harjoituksiin kello kahdeksalta. Takaisin tultiin iltapäivällä
neljän tai viiden aikaan. Rykmentinkomentaja Schauman piti
kesäkuun 19 päivänä kahdeksasta neljään
kestäneen harjoituksen. Raskaan ja vaikean harjoituksen
perusteella Schauman piti ratsuväen taitoja jo sangen hyvin hallittuina
joitakin pienempiä puutteita lukuun ottamatta.

Heinäkuussa
1891 Suomen rakuunarykmentti osallistui vuoden merkittävimpään
tapahtumaan Lappeenrannassa – asevelvollisten kesäleiriin. Sen
yhteydessä kaupunkiin saapuneet merkkihenkilöt tutustuivat
myös uuteen joukko-osastoon ja sen kasarmialueeseen. Heinäkuun
ensimmäisenä päivänä kaupunkiin saapui
sotaväen päällikkö paroni Ramsay, seuraavana
päivänä kenraalikuvernööri kreivi Heyden,
joka seuraavana päivänä tarkasti leirikentän ja
vieraili Lappeenrannan reservikomppanian ohella myös
rakuunarykmentin kasarmeilla. Samana päivänä luovutettiin
sairaalarakennus rykmentille.

Heinäkuun
ensimmäisellä viikolla rakuunoiden koulutus oli edistynyt jo niin
pitkälle, että vaativia rykmentin yhteisharjoituksia
alettiin pitää kolmasti viikossa. Aiemmin niitä oli vain
kahdesti viikossa. Leirin aikana rakuunapataljoona
hioi taitojaan osallistumalla useaan paraatiin ja muun muassa
yöharjoitukseen, jossa rakuunat toimivat kolmen eskadroonan
vahvuisina etujoukkoina.

Erään
harjoituksen johti itse kenraalikuvernööri Heyden, ja siihen otti
osaa myös kolme tykistöpatteria. Tämä eräänlainen
ennakkoharjoitus tulevaa keisarivierailua varten sujui hyvin, ja kenraalikuvernööri
toivoikin, että myöhemmin keisarin läsnä ollessa
pidettävä harjoitus menisi yhtä hyvin.

Elokuun
viidentenä koitti vihdoin suuri päivä – keisaripari saapui
Lappeenrannan leirille. Junan tullessa neljän aikaan olivat kaikki
Lappeenrannan leirijoukot radan varressa junaa vastaanottamassa. Rakuunat
olivat vasemmalla sivustalla ja siten ensimmäisinä
keisarin junaa vastassa.

Seuraavana
päivänä keisari seurasi harjoitusta runsaan seurueen
kera leirialueen vasemmalla sivustalla. Kun toinen ja kolmas eskadroona
valmistautuivat harjoituksen mukaiseen hyökkäykseen, ratsasti
keisari lähemmäksi rintamaa tarkastellakseen tarkemmin
suomenhevosia. Samalla keisari kyseli rykmentinkomentajalta ja upseereilta
suomenhevosten kelvollisuutta ratsuksi ja venäläisistä
ratsuväkirykmenteistä poistetuista hevosista.
Manööverit leirikentällä kestivät tunnin ja
vartin ja päättyivät hyökkäysharjoitukseen.
Sen jälkeen keisari ratsasti joukkojen edessä ja esitti kiitoksensa
päivän harjoituksesta, johon hän oli sanojensa mukaan
täysin tyytyväinen. Tämän jälkeen käytiin
myöhäiselle aamiaiselle, johon osallistui keisariparin
lisäksi lukuisia sotilashenkilöitä.

Aamiaisen
jälkeisessä paraatissa kaikki leirille osallistuvat joukot
oli sijoitettu muodostelmaan leirikentälle. Keisari kulki seurueineen
sotilasrivistöä pitkin ja tervehti joukkoja.
Tämän jälkeen alkoi itse paraati. Jalkaväki marssi
komppanioittain kärjessä, näiden jälkeen seurasi
tykistö ja viimeisenä Suomen rakuunarykmentin kolme eskadroonaa.
Rykmentin päiväkirjan mukaan paraati meni ahkeran harjoittelun
ansiosta kohtuullisen hyvin. Aiemmin rykmentillä oli ollut vaikeuksia
pysyä paraatimuodossa – ilmeisestikin kokemattomien
miesten ja uusien hevosten vuoksi.

Paraatin
jälkeen keisaripari tutustui uuteen sairaalaan sekä kaupungin kansakoulussa
paikallisia käsitöitä esittelevään
näyttelyyn. Sen jälkeen siirryttiin rakuunarykmentin
kasarmeille ja upseerikerholle, jossa viivähdettiin
5–10 minuuttia keskustellen rykmentin upseeriston kanssa. Keisariparin
kulkiessa soitettiin keisarihymniä ja kansa hurrasi sivustalla.
Upseerikerholta siirryttiin kaupungin keisaritaloon aterialle
leirillä olleiden rykmentin- ja pataljoonakomentajien kera.
Ruokailun jälkeen keisaripari siirtyi takaisin junalle. Tietä
keisaritalolta asemalle reunustivat sotilasosastot – keisarin
junan lähtiessä ammuttiin kolme kunnialaukausta.

Keisarivierailun
juhlahumun jälkeen kesäharjoituksia jatkoivat elokuun
kahdeksantena päivänä kenraaliluutnantti Davydoffin johtamat
ampumaharjoitukset, jotka rakuunarykmentin päiväkirjan
mukaan menivät rakuunoilla poikkeuksellisen hyvin. Saman kuun
11. päivänä ratsuväki ja jalkaväki harjoittelivat
ensimmäisen kerran yhdessä. Seuraavina päivinä
oli vielä useita harjoituksia ja ampumakilpailuja – muun muassa
erityinen kilpailu kenraalikuvernöörin palkinnosta.
Elokuun 17. päivänä Suomen sotaväen päällikkö
paroni Ramsay lähti Lappeenrannasta,

Seuraavana
päivänä saapuivat rakuunarykmenttiin kadettikoulusta
määrätyt Matts Forsén, Sixtus Hjelmman, Karl Söderholm
ja Zachris Helsingius. Leiriharjoitukset päättyivät elokuun 29.
päivänä.

Asevelvolliset
pääsivät lomalle, ilmeisestikin ensimmäisen kerran,
syyskuun ensimmäisenä päivänä, jolloin puolet miehistöstä
laskettiin kolmen viikon lomalle. Toinen puoli päästettiin lomalle
23. päivänä.

Vuoden 1891
lokakuussa täydennettiin rakuunarykmentin organisaatiota perustamalla
lisää eskadroonia. Niistä ensimmäiseen
määrättiin luutnantti Georg von Essen, toiseen everstiluutnantti
Alexander Grigorkoff, kolmanteen luutnantti Alfred Lucander,
neljänteen luutnantti Carl Malm, viidenteen aliratsumestari
Adolf Aminoff ja kuudenteen Friedrich von Tobiesen. Rykmentin kassanhoitajaksi
Malmin tilalle komentaja Schauman määräsi kornetti
Matts Forsénin ja adjutantiksi von Essenin tilalle kornetti Wolmar
Oldenburgin.

Lokakuun 22.
päivänä 1891 siirrettiin perustettuihin eskadrooniin
myös miehistö. Hevosetkin ryhmiteltiin eri yksiköihin
hevosen mukaan. Ensimmäiseen ja toiseen eskadroonaan
tulivat vaaleat ja punertavat hevoset, kolmanteen ja neljänteen
lähinnä ruskeat, viidenteen ja kuudenteen mustat. Viidenteen
määrättiin lisäksi joitakin valkeita hevosia. Suomenhevoset
jaettiin tasan eskadroonien kesken 20 uutta nuorta hevosta kullekin. Hevoset
voitiin jo sijoittaa valmistuneisiin kolmeen talliin.

Marraskuun
ensimmäisenä päivänä määrättiin
aliupseerit eskadrooniin ja samana päivänä kotiutettiin
ensimmäiset suomalaiset rakuunat, jotka olivat tulleet alunperin
tarkka-ampujapataljoonista, yhteensä yksi aliupseeri,
seitsemän jefreitteriä eli korpraalia ja seitsemän
rakuunaa.

2. marraskuuta
1891 astuivat palvelukseen uudet asevelvolliset. Uudenmaan
läänistä tuli 30, Turun 60, Vaasan 58, Oulun 19, Kuopion
19, Mikkelin 18, Hämeen 50 ja Viipurin läänistä 42
alokasta. Joulukuun kahdeksantena eli ratsuväen nimikkopyhimyksen
Yrjön päivänä uudet alokkaat vannoivat valan. Valatilaisuus
pidettiin maneesissa, johon tuotiin myös rykmentin standaari.

Vuoden 1891
joulua juhlittiin rakuunarykmentissä koristelemalla aattona
joulukuusi omenilla, "paperosseilla", konvehdeilla ja
leivonnaisilla.

Seuraavan
alkuvuoden merkittävimpiä tapahtumia oli 10. maaliskuuta
tehty ratsastusmatka Viipuriin. Matkaan otti osaa everstiluutnantti
Grigorkoffin johdossa viisi upseeria ja 90 rakuunaa. Matka vei aikaa noin
kahdeksan tuntia.

15. maaliskuuta
saapui kenraaliluutnantti Renvall, Suomen sotaväen
päällikön adjutantti, Lappeenrantaan tarkastamaan
rykmenttiä. Tarkastus aloitettiin seuraavana päivänä puoli
yhdeksältä ensimmäisessä eskadroonassa. Eskadroona
kokoontui käytävälle, jossa Renvall muun muassa keskusteli
usean miehistöön kuuluvan kanssa. Kivääriotteiden
esittämisen jälkeen miehet palasivat tupiinsa, jossa asettuivat
vuoteittensa eteen – niille oli asetettu miesten varusteet.
Renvall alkoi kiertää kasarmia trumpetistien tiloista eli
kasarmin kolmannesta kerroksesta. Plutoonanhuoneen jälkeen seurasi eskadroonan
ja varusvaraston tarkastus. Sama toistui toisessa ja
viidennessä eskadroonassa. Toisessa eskadroonassa esitettiin
tarkastajalle myös voimistelua.

Tarkastus kesti
eskadroonaa kohti keskimäärin 2 – 2 1/2 tuntia.
Iltapäivällä kello kuudelta tarkastettiin rykmentin kanslian
tilit ja kassa sekä keittiön tilinpito. Se kesti puoli kymmeneen
illalla. 17. maaliskuuta toimitettiin aamupäivällä aseistamattomien
sekä loppujen eskadroonien tarkastus ja iltapäivällä
jälleen tilien tarkastus. 18. päivänä tarkastettiin
hevoset. Ensin ratsastettiin Renvallin ohi upseerihevoset, sitten trumpetistien
ja eskadroonien hevoset. Tämän jälkeen tarkastettiin
tallit, varusvarasto, sairaala, eläinlääkärin tilat, paja,
leipomo, pesutupa, kaikki työhuoneet ja perheellisten aliupseerien
majoitustilat.

Illalla oli
upseereille taktisia harjoituksia ja 19. maaliskuuta tutkittiin kolmen
ensimmäisen eskadroonan nuorempien rakuunoiden
ratsastustaito vanhoilla hevosilla. Tämän jälkeen
tarkastettiin neljännen, viidennen ja kuudennen eskadroonan
vanhempien rakuunoiden ratsutaito nuorilla suomenhevosilla. Lopuksi
katsastettiin vielä opetuskomennuskunnan ratsastustaito, minkä
jälkeen kenraaliluutnantti Renvall lopetti tarkastuksen.

9. huhtikuuta
1892 saapui rakuunapataljoonaan yhdeksän upseeria Pietarin
ratsuväkikoulusta. Nämä ratsastivat Pietarista
Lappeenrantaan asti testatakseen hevosten kestävyyttä
pitkällä matkalla, joka kesti kaksi päivää. Vieraat
majoitettiin upseerikerholle. Seuraavana päivänä tarjottiin
aamiaista komentajan luona. Päivällinen alkoi viideltä
upseerikerholla ja kesti aina yhteen asti yöllä. Vieraiden
kunniaksi soitti koko ajan orkesteri ja myöhemmin esiintyi aliupseerien
kuorokin. Mieliala vierailun aikana oli rakuunarykmentin
päiväkirjan mukaan "hyvin innostunut".

4.
kesäkuuta vietettiin rykmentin toista vuosijuhlaa. Sen aloitti paraati
ja jumalanpalvelus. Leirikentällä järjestettiin
kilpailuja ja illalla oli upseerikerholla suuri juhla. 27. kesäkuuta
1892 oli rakuunarykmentille merkittävä, sillä
tällöin rykmentin kouluttaminen oli edennyt niin pitkälle,
että voitiin pitää ensimmäinen koko rykmentin harjoitus
hevosten kera.

13.
heinäkuuta marssi koko rykmentti soittokuntineen tapaamaan Viipurin
pataljoonaa. Joukot tapasivat noin 14 virstan päässä Viipurista.
Tapaamispaikalla rykmentti soitti pataljoonan marssin ja
pataljoona taas rykmentin marssin. Täällä levähdettiin
noin tunnin ajan, miehistölle tarjottiin olutta ja upseerit
nauttivat upseerikerholta tuodun aamiaisen. Tämän jälkeen
palattiin Lappeenrantaan.

Vuoden 1892
leirille 25. heinäkuuta saapunut Suomen sotaväen
päällikkö kenraali Georg Ramsay seurasi useaan otteeseen
rakuunarykmentin harjoituksia. Rykmentin päiväkirjan mukaan hän
tällöin kiitti upseereita hyvin suoritetusta koulutuksesta.
Leiriaikana alkoi 8. elokuuta useamman päivän kenttäharjoitus,
jota perusteltiin rakuunarykmentin päiväkirjassa
seuraavasti: 1) miehistöä harjoitettiin olemaan yöleirissä,
2) testattiin hevosten kykyä olla kaksi yötä ulkona, 3)
harjoitettiin miehistöä maastossa ja tuntemattomassa
ympäristössä sekä 4) tutustuttiin Suomen tämän
osan luonnonkauniisiin paikkoihin. Ratsastuksen reitti käsitti muun
muassa Savitaipaleen. Kuun loppupuolella samantyyppisessä harjoituksessa
käytiin Imatralla. Edellisen vuoden tapaan leirin jälkeen
myönnettiin miehistölle lomia. Kustakin eskadroonasta
pääsi 30 miestä kolmen viikon lomalle.

Marraskuun
ensimmäisenä päivänä 1892 oli rakuunarykmentti vihdoin
täydessä miehityksessään. Mainittuna päivänä
oli "rulliin" merkitty seuraavat henkilöt.

Esiupseerit                             2

Muut upseerit                         29

Vahtimestarit                          9

Vanhemmat
aliupseerit          31

Nuoremmat
aliupseerit           27

Trumpetistit                            17

Vapautetut                             43

Rakuunat                               631

Vapaaehtoiset
aliupseerit      2

Vapaaehtoiset
rakuunat        2

Lääkärit                                 3

Pappi                                     1

Sotatuomari                           1

Asemestari                             1

Aseistamattomat                                          49

Lisäksi
rakuunarykmenttiin kuului 646 rintama- ja 12 kuormastohevosta.

12.3
Elämää rykmentissä

Lappeenrannan Uutiset
arveli rakuunarykmentin aloittaneen uuden jakson Suomen
sotilaselämässä. Lehden mukaan asevelvollisuusarmeijassa
alussa esiintynyt vanha jyrkkä, lähes vihamielinen ylivalta- ja
säätyero näytti Lappeenrannassa kadonneen kokonaan.
Esimiehet osoittivat oppilailleen ystävällisyyttä, joka
vivahti melkeinpä veljelliseen kanssakäymiseen.
Opetuseskadroonassa tämä herätti suurta suosiota ja
kiitollisuutta – kirjoittaja piti tätä
eräänä syynä oppilaiden nopeaan edistymiseen.

Everstiluutnantti
Schauman saavutti suuren suosion etenkin järjestämällä
useita iltamia Saimaan rannalla. Osaa ottivat sekä
päällikkökunta että eskadroona. Iltamissa tarjottiin komentajan
yksityisellä kustannuksella kaikille erotuksetta kahvia ja
teetä leipineen ja virvoitusjuomia. Ohjelmaakin oli: puheita,
eskadroonan kuoro lauloi, joskus tanssittiinkin – naistuttaviakin
sai pyytää mukaan. Lappeenrannan Uutiset piti toimintaa
sangen kauniina ylipäälliköltä miehistöään
kohtaan; lehti kuitenkin arveli toiminnan tuottavan liiankin
suurta kulunkia yhdelle miehelle. Schaumanin järjestämä
iltamatoiminta rajoittuikin opetuskomennuskunnan kauteen.

Järjestetyistä
tilaisuuksista otettakoon esimerkiksi Lappeenrannan Uutisten 21. elokuuta
1890 kertomus edellisenä sunnuntaina isolla leirikentällä
pidetyistä iltahuveista. Huvit kustansi eversti Schauman.
Niissä oli lehden mukaan "elähyttävää ja
ystävällistä kanssakäymistä, virvokenautinnoita
(kahvia, teetä ja vehnästä) sekä puheita, laulantaa ja
tanssia saavat eskadroonan jäsenet, joilla on lupa tuoda
perheensä ja kutsua vieraitakin iltamiin, nauttia tällaisissa
huveissa". Lehti piti Schaumanin toimintaa erinomaisen kiitettävänä,
joskin myös kummastuttavana.

Verraten
harvinaisten paraatien ja suurten harjoitusten välillä
rakuunarykmentti eli säännöllistä varuskunta-elämää.
Aikaisen herätyksen jälkeen rakuunoiden päivä kului jatkuvan
hevosten hoidon lisäksi muun muassa oppitunneilla ja
harjoituksissa. Arkipäivien ohjelmassa oli voimistelua, oppitunteja
revolverin käytöstä, kivääriharjoituksia, topografian
oppitunteja ja hevosoppitunteja. Sunnuntaina käytiin kirkossa ja
muiden päivien tapaan puhdistettiin, syötettiin ja
juotettiin hevoset.

Rakuunarykmentin
päiväohjelmasta voidaan ottaa esimerkiksi maanantai
12.5.1890.

kello

5.30                 Herätys
ja rukous

5.45–6.45 Hevosten puhdistus, syöttäminen ja                                      juottaminen

5.45–8.00 Peseminen ja suurus

8.00–8.45 Sapelitemput ja säännöt sapelin
käyttämisestä

9.00–11.00      Ratsastus

11.30–12.00    Päivällinen

12.00–14.00    Lepo

14.00–14.30    Hevosten
syöttäminen ja juottaminen

14.30–15.30    Vikellys ja sapelitemput

15.45–16.45    Ohjesääntö
rintamapalveluksesta ratsuväessä

17.00–18.00    Tietoja hevosista

18.00–17.30    Hevosten puhdistus, syöttäminen
ja juottaminen

20.00               Illallinen

20.30               Iltahuuto
ja rukous

Rykmentin
rakuunoitten varustus oli päiväkäskyn n:o 25/1889
mukaan seuraava: Verkalakissa oli mustat lampaannahkaiset
lämsät. Karvalakki oli tehty tummanvihreästä
(mustasta) verasta vaaleansinisin pohjaa kiertävin reunuksin.
Karvalakkiin kiinnitettiin kokardi ja messinkinen valtakunnan
vaakuna. Sen kuva-aiheena oli Suomen suuriruhtinaanmaan vaakuna keskikilvessä
ja kruunu sen yllä. Upseerikarvalakkiin kiinnitettiin
pienempi upseerinkokardi ja kotka kullatusta messingistä.
Arkilakki oli tummanvihreästä verasta samanlaisin reunuksin
kuin karvalakkikin.

Asetakki oli
alipäällystöllä ja miehistöllä tummansinistä
verkaa, kaulus ilman lämsöjä tummanvihreästä verasta
vaaleansinisin verkareunuksin. Takin tummanvihreät
verkakäänteet olivat suipot. Olkalappujen alus oli tummanvihreää,
päällinen vaaleansinistä verkaa. Olkalappuja kiinnittävät
messinkinapit olivat sileät. Upseereilla asetakkiin kuuluivat
lisäksi kultanauhakkeet kauluksessa ja hihankäänteissä.
Epoletit ja olkalaput kiinnitettiin kullatuin napein. Olkalaput
olivat kultanauhakkeiset ja vaaleasinisellä pohjalla alaosataankin.
Epoletit olivat kultaiset, suomulliset ja vaaleansinisellä alustalla.
Upseerin asetakin liepeissä oli valkoinen villakangasvuori.

Vyö oli
vaaleansininen. Vääpeleillä ja upseereilla se oli tehty
kashmirista, aliupseereilla ja miehistöllä verasta.
Alipäällystön ja miehistön housut olivat harmaansiniset.
Upseerien housuissa oli lisäksi vaaleansininen reunus.

Rakuunoiden
päällystakki oli harmaata verkaa ja varustettu
lämsöillä. Kaulus oli tummanvihreää verkaa vaaleansinisin
reunuksin. Olkalaput olivat muuten samanlaiset kuin asetakissa,
mutta harmaalla veralla alustetut. Upseereilla oli sekä
päällystakki että viitta, lämsät tummanvihreästä
verasta vaaleansinisin reunuksin.

Upseereilla
asepukuun kuului lisäksi arkitakki, kullatulla vaakunalla varustettu
patruunalaukku ja vyöhyt. Arkitakki kauluksineen oli
tummanvihreää verkaa, reunukset vaaleansinistä verkaa.
Olkalaput olivat samanlaiset kuin asepuvuissa. Rakuunoiden asuun
ja varustukseen kuului sapelin olka- ja käsihihna, vyö,
kotelo ja nyöri niillä joille se kuului, kiväärimiehillä
olkahihnallinen patruunalaukku, lapion tuppi, ratsuväen
karbiinin puolituppi. Aseistuksena oli pistimellinen
kivääri, revolveri ja sapeli.

Rakuunarykmentin
talvipuvuksi tuli lyhyt lammasnahkainen turkki. Näitä tuotiin jo
talvella 1890 Venäjältä noin 30 kappaletta niille
sotilaille, jotka olivat Lappeenrannassa rykmentin ensimmäisiä
hevosia hoitamassa. Lokakuun lopussa sai rykmentti kuitenkin Kajaanista
tehtailija Renforsilta tilatut 250 uutta valkoista lammasnahkaturkkia.
Lappeenrannan Uutisten mukaan likaiset venäläiset turkit
olivat ilman päällistä – uudet vitivalkeat
suomalaiset turkit saisivat kuitenkin likaantumisen estämiseksi harmaan
päällisen.

Heinäkuun
15 päivänä vuonna 1897 vahvistettiin päiväkäskyssä
Suomen rakuunarykmentille uusi malli asetakkia ja arkilakkia varten. Se tuli
ottaa käyttöön vähitellen, vanhan varaston
loppuessa. Uusi malli ei liene ehtinyt käyttöön
ennen rakuunarykmentin lakkauttamista.

Rykmentin
varustaminen edistyi kasarmialueen valmistumisen myötä. Vuoden
1894 alussa senaatti myönsi lähes 100 000 markan varusmäärärahan
muun muassa vaatetuksen, aseistuksen ja hevosvarustuksen hankintaan
sodanajan määrävahvuutta ja varaeskadroonaa varten.
Kiväärejä ei kuitenkaan hankittu
välittömästi, sillä vasta vuonna 1892 määrättiin
sotaväelle uusi kiväärimalli, eikä uusia
kiväärejä ollut vielä suoraan saatavissa –
Kaartin pataljoona sai uudet vuoden 1891 mallin kiväärit vuonna 1893
ja Suomen tarkka-ampujapataljoonat sekä rakuunarykmentti
saivat ne vuosina 1896 ja 1897. Aiemmin käytössä olleet
Berdan-kiväärit toimitettiin Pietariin piiritykkiväenhallituksen
varastoon. Ratsastussatulat ja muut hevosten varusteet
hankittiin Oulusta toiminimeltä "Veljekset
Åström". Satuloiden rungot tulivat kuitenkin Pietarin
intendenttihallitukselta.

Sotataidon
kehitys näkyi myös varustuksessa. Jo vuonna 1891 rykmentti sai
rautateiden ja lennätinjohtojen rikkomista varten tarvittavat
koneet. Ne ja tarvittavat pyrokseliinipatruunat kuljetettiin
joustavasti kuormasatulassa.

Suomen
rakuunarykmentin osuus suuriruhtinaskunnan sotilasmenoissa nousi
alkuvuosien 1889–1892 rykmentin varustamiseen kuluneiden
ylimääräisten menojen lisäksi noin 900 000 markkaan, kun
sotilasmenot yhteensä Suomessa olivat yleensä 6–8 miljoonaa
markkaa vuodessa. Erityisiä kustannuksia rakuunarykmentille
tuotti perushankintojen jälkeen vuosina 1894 ja 1895 sodanajan
varaston hankkiminen (yht. 215 000 markkaa) ja vuoden 1891 mallin
kivääriin siirtyminen 1890-luvun jälkipuolella.

Vakituisten
menojen jakautumisesta tulo- ja menoarvion mukaan Suomen
rakuunarykmentissä voidaan ottaa esimerkiksi vuosi 1901.

Suomen
rakuunarykmentin kustannukset vuonna 1901.

1. Palkkaus

253 000

2.
Alipäällystön ja miehistön ruokinta

130 000

3. Vaatetus ja
aseistus

70 000

4.
Lämmitys ja valaistus

25 000

5. Ampumatarpeet

11 000

6. Hevosten
ruokakustannukset

300 000

7.
Lääkkeisiin

800

8.
Määrärahoja

23 548

9. Hevosten
ostoon

52 000

10.
Asuntokorvausta

10 000

11.
Matkakustannuksia

15 000

12. Sekalaisia
menoja

6 200

yht.   896 548

Lähteenä
taulukossa Suomen Suuriruhtinaanmaan Asetuskokoelma 8/1901. Vakinainen
tulo- ja menoarvio vuodeksi 1901. Kahdeksas pääluokka, Suomen
rakuunarykmentti. (EKM L. Laaksosen kokoelma). Talousarvio ei vuonna 1901
kattanut rakuunarykmentin menoja, vaan etenkin ruokakustannusten
osuus niin miesten kuin hevostenkin osalta nousi arviotua suuremmaksi,
ja joulukuisessa lisätalousarviossa jouduttiin rakuunarykmentin menoihin
määräämään hiukan yli 40 000 markkaa
lisää.

Rakuunarykmentti
tuntui merkittävänä Lappeenrannan ja sen
ympäristön taloudessa. Sen tilojen rakentaminen heijastui
suurina hankintahuutokauppoina ja työväen ajoittain yli 400
hengen määränä kaupungissa. Rakennustyön jälkeenkin
oli hankintahuutokauppoja. Rykmentti tarvitsi vuosittain muun muassa perunoita
390 000 litraa, herneitä 66 000 litraa, ohraryynejä 51 000
litraa, suolaa 62 000 kiloa, kauraa 1352 000 kiloa, heiniä 1502 000 kiloa
ja olkia 450 000 kiloa. Lisäksi tarvittiin muun muassa halkoja,
lihaa  ja maitoa. Merja Mielon
mukaan useimpien tuotteiden hankinnoista kohdistui Lappeenrantaan noin
30–60 prosenttia. Lisäksi eskadroonat asioivat erikseen kaupungin
kauppioiden kanssa. Mielo toteaakin kauppojen lukumäärän
vuosina 1890–1895 selvästi nousseen (13:sta 24:ään),
mikä ainakin osittain johtui rakuunarykmentistä.

Rykmentti
lisäsi myös kaupungin verotuloja. Vaikka miehistö ei maksanut
veroja, niin upseerien, aliupseerien ja siviilivirkamiesten osuus veroista
nousi ensimmäisiä vuosia lukuun ottamatta yli 10 prosenttiin
kaupungin verotuloista.

Rykmentin
läsnäolo heijastui monin tavoin pienen kaupungin
kulttuurielämään. Sen aiakna muun muassa alettiin
raatihuoneella pitää konsertteja, joita johtivat rakuunarykmentin
kapellimestarit, aluksi Suomen kaartin Turkin sodasta "kasvattipoikana"  Suomeen tuoma Alexei Apostol ja
myöhemmin Sikstus Lundelin.

Soittokunta oli
kaupungissa erittäin suosittu. Se esiintyi Mielon mukaan runsaasti
erilaisissa tilaisuuksissa. Suosittuja olivat ns. kansantajuiset konsertit
ja yhteiskonsertit rykmentin kuoron kanssa. Soittokunta soitti myös
rykmentin raittiusseuran tanssi-iltamissa sekä kaupungin eri yhdistysten
iltamissa. Maineikkaimpia oli Viipurin palossa kärsineiden
hyväksi pidetty konsertti, jossa A. Apostolin johdolla soittivat
tarkka-ampujapataljoonien ja rakuunarykmentin soittokunnat,
yhteensä 230 miestä. Soittokunta esiintyi myös kolmen
kuukauden ajan Helsingissä Esplanadin kappelissa ja kävi
soittomatkoilla Viipurissa.

Rakuunarykmentin
näytelmäseurue esiintyi torstaisin raatihuoneella
esittäen Liisa Castrénin mukaan muun muassa pieniä
Kiljanderin kappaleita ja vuodesta 1892 lähtien Minna Canthinkin
näytelmiä. Rakuunarykmentin maneesissa järjestivät
rakuunat omia näytelmäesityksiä, ja muun muassa vuosina 1894 ja
1898 maneesissa vieraileva Suomalainen kansanteatteri esitti
sekä kotimaisia että ulkomaisia näytelmiä;
maneesissa vieraili joskus myös ruotsalaisia seurueita.

Vapaa-aikoina
rykmentissä harrastettiin runsaasti urheilua ja varsinkin hevosurheilua.
Kiireinen 1890-luvun alku kului muissa toimissa, mutta jo vuonna 1896
perustettiin luutnantti August Lindemanin aloitteesta Sportklubben-niminen
urheiluseura. Urheiluklubi keskittyi rykmentin luonteen mukaisesti
ratsastusurheiluun ja olikin ensimmäinen tähän
erikoistunut Suomalainen seura. Jo ennen sen perustamista pidettiin
rykmentissä vuosittain ratsastuskilpailuja kahden virstan eli hiukan
yli kahden kilometrin esteradalla.

Rykmentin
urheilukerho menestyi erinomaisesti. Se järjesti usein erilaisia
ratsastuskilpailuja: metsästysratsastuksia, laukkakilpailuja,
esteratsastuskilpailuja ja matkaratsastuksia. Myös
kouluratsastusta kehitettiin etenkin eversti Ernst Bäckmanin johdolla.
Kerhon jäsenet ottivat osaa myös Pietarissa Venäjän
armeijan ratsastuskilpailuihin. Siellä aliratsumestari Hjalmar
Tulander voitti vuonna 1901 esteratsastuksessa ensimmäisen palkinnon
250 kultaruplaa. Kornetti Aatos Söderman taas voitti samana
vuonna ensimmäisen palkinnon Moskovan sotilaspiirin kilpailuissa.
Rykmentin lakkauttamisen myötä loppui myös Sportklubbenin
toiminta.

Lappeenrannan
yhdistystoimintaan osallistuivat esimerkiksi rouvat Anna Aminoff,
Agnes Baeckman ja Anna Collan osallistuivat Lappeenrannan Rouvasväen
yhdistyksen toimintaan. Aminoff toimi myös lastenkodin johtokunnassa.
Vuonna 1901 perustetun Marttayhdistyksen asiamiehinä toimivat
edelleen Baeckman ja Collan.

Rykmentin
upseerikerho kehittyi nopeasti erääksi kaupungin hienoimmista
huvittelupaikoista, jossa juhlat saattoivat jatkua
myöhäänkin yöhön. Esimerkiksi helmikuun alussa
1893 järjestettyihin tanssiaisiin kutsuttiin kaupungin
"nobiliteetti", Viipurin tarkka-ampujapataljoonan upseerit
vaimoineen sekä 12 nuorta neitoa Viipurista. Juhlat
olivat kaikesta päättäen hauskat, sillä tanssi jatkui
aina viiteen asti yöllä. Vielä seuraavaksi päiväksi
viipurilaisten kunniaksi järjestettiin kerholle aamiainen.

Rykmentti
osallistui jonkin verran myös kaupungin kunnalliselämään.
Kaupunginvaltuustossa edusti rakuunoita vuodesta 1891 ratsumestari Adolf
Aminoff. Hänen tilalleen tuli siirron vuoksi ratsumestari Alfred
Lucander, kunnes Aminoff vuonna 1898 palasi everstiluutnanttina Lappeenrantaan
ja toimi valtuustossa rykmentin lakkauttamiseen saakka. Rykmentti
sai valtuustoon myös lääkärinsä Maximilian Buchin.

Lappeenrannan
valtuusto oli tarjonnut jo asevelvollisuuslain astuessa voimaan
vuonna 1880 tilaa suomalaiselle joukko-osastolle alueeltaan.
Olikin ymmärrettävää, että kaupunkilaiset suhtautuivat
aluksi Suomen rakuunarykmenttiin suopeasti. Pian kuitenkin
valitettiin rakuunoiden muun muassa melunneen ja häirinneen
kaupunkilaisia. Suomenkieliset kaupunkilaiset
pelkäsivät myös rykmentin ruotsinkielisen upseeriston
vahvistavan ruotsinkielen asemaa kaupungissa.

Vuoden 1895
Nikolai II:n kruunajaisjuhlien aikana välit eräiden upseerien ja
kaupunkilaisten kesken kiristyivät niin, että
monipäiväisten juhlien aikana ilmennyttä upseerien
loukkaavaa käyttäytymistä jouduttiin myöhemmin puimaan
sotaoikeudessa. Tämän jälkeen sortovuodet kuitenkin Liisa
Castrénin mukaan sitoivat rykmentin tiivisti kaupunkiin.

12.4 Suomen
rakuunarykmentin hevosten hankinta

Suomen
rakuunarykmenttiä perustettaessa nousi esille myös rykmentin
tarvitseman suuren hevosmäärän hankinta. Ratsuväkikomitea
ehdotti kaksi vaihtoehtoa ratsuväen hevosten hankintaan.
Enemmistö piti tarpeellisena reservihevosten ottoa jo rauhan
aikana; hevosten palvelusaika rajoitettaisiin
seitsemään vuoteen ja sitten reservihevoset annettaisiin
hoidettaviksi. Vähemmistön mielestä taas tämäntyyppinen
hevosreservi osoittautuisi käyttökelvottomaksi ja ehdotti,
että liikekannallepanon yhteydessä otettaisiin käyttöön
kaikki tarpeelliset hevoset. Näin hevoset voisivat olla aktiivipalveluksessa
kymmenen vuotta. Tämä malli säästäisi 20 000
markkaa vuodessa. Komitea ehdotti kotimaisten hevosten ostoa; se
kohottaisi maan hevoskulttuuria.

Hevosten saanti
rakuunarykmentille askarrutti sanomalehdistöäkin.
Hufvudstadsbladet pohti vuonna 1889 kysymystä ja nimimerkki R. Eth.
suositteli neuvon hakemista ulkomailta. Esimerkiksi Englannista
saataisiin oiva esimerkki hevosten kasvatuksesta ratsuväen
tarpeisiin. Kirjoittaja analysoi englantilaista tilannetta
Itä-Intian ja Bengalin ratsuväen kokoonpanosta saatujen
kokemusten valossa.

Suomessakin oli
hänen mukaansa yritetty viime vuosikymmeninä parantaa
hevoskasvatusta, rahasta vain oli pulaa. Nyt tarvittaisiin uusia ideoita,
jotta Suomenkin hevoskasvatusta voitaisiin tehostaa mahdollisimman
halvalla. Kirjoittajan mielestä hevosten kasvatus oli saatava
mahdollisimman kannattavaksi sen harjoittajille.

Hevoset
hankittiin rakuunarykmentille lopulta na 1889 julkaistun asetuksen
mukaan. Rykmentin tuli alkuun ostaa aiemmin venäläisessä
ratsuväessä olleita hevosia, mutta vähitellen
hankkia suomalaisia hevosia, ja viimeistään seitsemän
vuoden kuluttua tuli koko rykmentin hevoskannan koostua suomalaisista
hevosista.

Vuoden 1889
asetus sääsi rykmentin vuosittaiseksi määrärahaksi
hevosta kohden 500 markkaa. Se todettiin vuonna 1899 liian pieneksi ja
korotettiin 700 markkaan. Hevoskantaa koetettiin parantaa
antamalla rakuunarykmentille oikeus ostaa hevosia
markkinoilta. Suunnitelmien mukaan piti rykmentille muodostaa hevosreservi
jättämällä seitsemän vuoden palvelusajan
jälkeen palvelukelpoiseksi havaittu hevonen vielä kolmeksi
vuodeksi reserviin yksityiseen hoitoon. Reservijärjestelmää
ei saatu toimimaan, ja se aiottiin korvata sodan uhatessa erityisen hevosottolain
avulla.

Rakuunarykmentin
perustamissuunnitelmaan kuului siis tuoda aluksi ratsuhevosia muista
keisarikunnan ratsurykmenteistä Lappeenrantaan. Ensimmäiset
rakuunarykmentin hevoset lienevät kuitenkin olleet komentaja
Schaumanin ratsut Grek ja Dánja, jotka saapuivat Lappeenrantaan 1.
syyskuuta 1889.

Syksyllä
1889 Venäjältä tuotujen hevosten lukumäärä nousi
jo 40:een. Kaikki olivat Venäjältä, vanhoja eivätkä
kovin korkealaatuisia. Helmikuussa 1890 saatiin seitsemän hevosta
aiemman 40:n lisäksi. Myöhemmin hevosia käytiin hakemassa
itse muun muassa Pietarista. Venäjältä hankittujen
ratsuväkihevosien vastaanotosta näyttävät huolehtineen
lähinnä ratsumestari Baeckman ja luutnantti von Essen. Hevosia
tuli Pietarin ohella armeijan ensimmäisestä, toisesta ja kolmannesta
ratsuväkidivisioonasta. Ne olivat kuitenkin usein huonokuntoisia.

Venäläisten,
pehmeämpään ja tasaisempaan maastoon tottuneiden vanhojen
ratsuhevosten oli kovin vaikeata kestää Lappeenrannan
mäkisessä ja kivisessä ympäristössä pidettyjä
pitkiä harjoituksia. Aluksi oli tarkoitus kengittää muun
keisarikunnan rykmenttien tapaan vain niiden etujalat, mutta
pian ilmeni, että kaikki jalat oli kengitettävä.

Vuoden 1890
keväällä hankittiin 16 nuorta suomalaista hevosta.
Niitä ostamaan perustettiin toimikunta jäseninä aliratsumestari
Sandberg, rykmentin eläinlääkäri Graae sekä
kolmantena jäsenenä läänin kuvernöörin
asettama asiantuntija. Ostosmatkat tehtiin Mikkeliin, Hämeenlinnaan
ja Lappeenrantaan. Näistä kaupungeista ei kuitenkaan
saatu riittävää määrää hevosia.
Rakuunarykmentin päiväkirja piti hankintavaikeuksien
syynä suomenhevosten heikkoutta ratsuhevosena.
Päiväkirjan mukaan niiden kaula oli liian paksu, pää liian
raskas ja selkä usein liian pitkä ja heikko. Liikkumisessakin
oli ongelmia. Tämän vuoksi oli vaikea löytää
vaatimukset täyttäviä suomenhevosia.

Syyskuussa 1890
hevosten hankintatoimikunta, johon edelleen kuului rykmentin puolelta
aliratsumestari Sandberg ja eläinlääkäri Graae,
jatkoi työtään. Nyt hankittiin 75 uutta rintamahevosta.
Ensimmäisen matkansa toimikunta teki tällä kertaa Kuopioon,
josta ostettiin 18 hevosta. Niistä havaittiin kuitenkin 3 á 4
ala-arvoisiksi, ja siksi toimikunta sai eversti Schaumanilta
moitteet ja kehotuksen olla hevosten valinnassa tiukempi.
Toimikunta matkasi edelleen Längelmäelle, Toijalaan ja
Hämeenlinnaan. Hämeenlinnassa Sandberg sairastui ja
hänet korvasi rykmentistä luutnantti Friedrich von Tobiesen.
Hämeenlinnasta eläinlääkäri Graae matkusti
Mikkeliin, johon oli jo aiemmin tullut ratsumestari Nyberg, ostamaan
kuutta hevosta. Tämän jälkeen tehtiin vuoden 1890 aikana
hevosten ostosmatkoja vielä Ilmajoelle, Lapualle,
Härmään, Saarijärvelle, Jyväskylään ja
Keuruulle. Lappeenrannastakin ostettiin hevosia.

Rykmentin
eläinlääkäri Graae raportoi vuoden 1890 kokemusten
perusteella parhaitten ratsuväkihevosten löytyvän Ilmajoelta,
Härmästä ja Kuopiosta. Sen sijaan Keski-Suomen hevoset
olivat huonoimpia – Saarijärveltä oli ostettu vain kolme
hevosta ja Jyväskylästä ei saatu ainoatakaan kelvollista
ostettavaa. Graae totesi myös olevan tarpeellista ostaa hevosia
talvimarkkinoiltakin. Syksyn 1890 kuluessa hevosten lukumäärä
nousi 251:een marraskuun ensimmäiseen päivään
mennessä.

Hufvudstadsbladet
pohti ratsuväen hevoskysymystä vuoden 1890 lopussa. Hevosia oli
hankittu julkaisemalla ilmoituksia lehdissä ja kuuluttamalla kirkossa
ostohankkeista. Hevosia ostettiin Kuopiosta,
Längelmävedeltä, Ilmajoelta, Lapualta,
Härmästä, Saarijärveltä, Jyväskylästä,
Keuruulta ja Lappeenrannasta. Useista paikoista saatiin tarjolle paljonkin
hevosia, mutta näistä monet olivat liian vanhoja tai nuoria, osa ei
täyttänyt vähimmäiskokovaatimusta 146 cm. Suurin osa oli
vaivaisiakin. Hevosia jouduttiin tämän vuoksi ostamaan
muualtakin maasta. Varsinkin Saarijärven ja Jyväskylän
hevoset olivat lehden mukaan huonosti hoidettuja.

Lehden mukaan
syynä jo 3–4-vuotiaiden hevosten ylirasittuneisuus tai sairaus
aiheutui hevosten liikunnan puutteesta. Tämä koski etenkin
nuoria oriita, joista omistajat toivoivat ravuria tai
kruununoritta. Varsat saivat juosta vapaasti ja saivat siten itse
liikuntaa, mutta jo toisena vuonna ne pantiin kuukausikaupaksi talliin.
Kun ne sitten eivät kolmantena vuonna täyttäneet omistajan
vaatimuksia, ne leikattiin. Leikkajat taas olivat usein
kiertäviä puoskareita, ja toimenpiteen jälkeen hevoset
usein sairastuivat tai loukkaantuivat. Kuopiossa oli kirjoittaja
(nimimerkki H.V.G. eli ilmeisestikin rakuunarykmentin
eläinlääkäri Hannibal Waldemar Graae) huomannut 15
näin sairastunutta hevosta. Oli vaikeaa löytää sataa virheetöntä
hevosta. Kirjoittajan mielestä heräsikin kysymys siitä,
kuinka Suomen ratsuväelle saataisiin etujoukkoon kotimaisia hevosia,
jotka olivat hyvää raakamateriaalia.

Tällä
hetkellä keskityttiin helppoon ratsuväkihevoseen. Se oli
rauhallinen, oppivainen, vahvarakenteinen, helppo huoltaa ja
viihtyvä. Vähistä hyväksytyistä hevosista voitiin
huomata, että oli välittömästi ryhdyttävä jalostamaan
hevosia. Oli saatava lisää ja kunnollisia hevoskasvattajia
sekä valvottava tiukasti kiertäviä leikkaajia. Opastajilla
olisi työtä, sillä ihmisille pitäisi neuvoa kotieläinten
hoitoa – samoin kuin tehtiin maidon käsittelyssä muutama vuosi
sitten. Rakuunarykmentti oli tuonut mukanaan myös hevoshoitajakoulun,
jonne otettiin 250 miestä vuosittain. Kirjoittaja toivoi, etteivät
opit unohtuisi, vaan että niitä käytettäisiin
hevoskasvatuksessa hyödyksi.

Myös
Suomi-lehti otti kantaa ongelmiin rakuunarykmentin kotimaisessa
hevoshankinnassa. Lehden mukaan äskettäin Mikkelissä
(keväällä 1890) pidetyssä hevosotossa oli otettu vain 3
hevosta, vaikka aiottiin ostaa 16. Hämeenlinnasta ei ostettu
yhtään, Lappeenrannastakin vain 2. Jos näin jatkuisi, ei
rykmentin hevosten tarvetta voisi täyttää oman maan hevosin,
vaan ne olisi tuotava Venäjältä. Kirjoittaja ihmetteli,
miksei oma hevonen kelpaa. "Ikävää olisi vallan,
jos tätä tietä Suomen hevonen, joka niin monessa
maailman oloja ratkaisevassa sodassa on ansainnut sekä nopeuden
että kestävyyden maineen, ja joka viimein Turkin
sodassa niin edullisesti kilpaili Venäjän hevosen
kanssa, nyt tämän syrjäyttämänä ei
enää voisi isänmaataan sotatantereella palvella."
Suomenhevosen hylkäämisen syyksi kirjoittaja epäili
puuttuvaa korkeutta ja sään mataluutta. Siitä
huolimatta voimaa pitäisi kyllä riittää. Koemielessä
tulisikin alentaa vaatimuksia ja katsoa sitten, mitä
pitempi käytäntö näyttää.

Elokuun 31.
päivänä 1891 tarkastettiin rakuunarykmentin hevoset.
Ensimmäisen eskadroonan hevosten, niin vanhojen venäläisten
kuin nuorien suomalaistenkin, todettiin olevan hyvässä kunnossa.
Jotkut suomenhevoset olivat tosin liian lihavia ja joidenkin hoidossa
ilmeni joitakin puutteita. Toisen eskadroonan hevoset olivat erittäin
hyvässä kunnossa, ja tarkastuksen jälkeen ratsumestari
Baeckman sai rykmentinkomentajalta erityisen kiitosmaininnan hevosten
hoidosta. Kolmannessa eskadroonassa vanhojen hevosten kunto ei ollut
erityisen hyvä, mutta nuoret olivat pääsääntöisesti
hyväkuntoisia.

Hevosten
ostokomissio aloitti toimintansa taas syksyllä 1891. Sen
jäseninä eläinlääkäri Graae ja luutnantti
von Tobiesen lähtivät elokuun 8. päivänä ostamaan suomenhevosia
aina Ouluun asti. Elokuun 14. päivänä rykmentti sai kolme Haminasta
ja 17. päivänä 11 Pieksämäeltä ostettua hevosta.
Syyskuun 20. päivänä tuli toisesta ratsuväkidivisioonasta
23 hevosta ja Kuopiosta 15 suomenhevosta.

Syksyn aikana
ostettiin suomenhevosia Humppilasta, Toijalasta, Hämeenlinnasta,
Ikaalisista, Oulusta, Kokkolasta, Härmästä,
Ilmajoelta, Vaasasta, Kyröstä, Salosta ja vielä lokakuun lopussa
Lappeenrannastakin. Yhteensä ostettiin 120 suomenhevosta. Rakuunarykmentin
päiväkirjassa ostosaalista pidettiin parempana kuin vuonna 1890.
Parhaat hevoset löytyivät Hämeenlinnasta, Humppilasta ja
Pohjanmaalta. Ostotoimikunta löysi Oulustakin
hämmästyksekseen jopa 15 ratsupalvelukseen kelpaavaa
yksilöä, suurelta osalta tornionlaaksolaisia. Ne
olivat rakenteeltaan raskaampia mutta juoksivat kevyesti.
Jos pohjoisen hevoset olivat komissiolle myönteinen
yllätys, niin samaa vaikutusta eivät tehneet karjalaiset hevoset
– näiden laatu oli rakuunarykmentin päiväkirjan
mukaan kaukana tyydyttävästä. Syksyllä 1891
ostettujen hevosten keskihinta oli 438 markkaa.

Vuonna 1892
olivat tulokset suomenhevosten ostosta huonot. Rakuunarykmentin
päiväkirjassa valitettiin markkinoilla olleen vähän
hevosia. Upseerihevosia ostettiin Tarton markkinoilta. 23.9. lähti
matkalle itse rykmentin komentaja ja eläinlääkäri.
Tartto sijaitsi lähellä ja sieltä tiedettiin
saatavan suhteellisen halpoja ja hyviä hevosia. Alueen rikkaat
maanomistajat kasvattivat täysiverisiä englantilaisia
ja arabialaisia hevosia.

Vuoden 1892
syksyllä jouduttiin suomalaisten hevosten lisäksi ostamaan kuusi
hevosta Tartosta ja viisi muualta Baltian maista. Silti jäi hankintasuunnitelman
hevosmäärästä 15 ostamatta. Näiden oston
siirtämiseen seuraavalle vuodelle saatiin sotaväen
päällikön lupa.

Kun Suomen
rakuunarykmentin hevoshankintaa helpotettiin sallimalla se muualtakin kuin
Suomesta, koitui Baltian maista – Liivinmaasta ja Virosta sekä
lisäksi Puolasta – rykmentin tärkeä ostoalue.
Upseerit hankkivat usein omat hevosensa Puolasta ja
Etelä-Venäjältä. Rakuunarykmentin hevoskanta
käsitti siten 1890-luvun loppupuolella Suomesta ostettuja hevosia, joista
suurin osa oli suomenhevosia, ja muulta ostettuja puoliverisiä
hevosia. Suomenhevosia oli kaksi kolmasosaa. Venäläisistä
ratsuväkirykmenteistä hankituista hevosista viimeiset
poistuivat käytöstä vuonna 1897.

Suomenhevoset
eivät siten täysin täyttäneet ratsuväkirykmentin
tarpeita. Esimerkiksi vuonna 1897 mainittiin vuonna 1891 ostetuista
hevosista joudutun poistamaan rykmentin rivistä jo
neljäsosa. Vuoden 1897 Finsk Militär Tidskriftissä Ernst
Baeckman luonnehti suomenhevosta muun muassa lymfaattiseksi,
pitkäselkäiseksi, matalaksi, lyhytkaulaiseksi ja
yksinkertaiseksi työhevoseksi.

Toisaalta
todettiiin suomalaisia hevosia voitavan kyllä kouluttaa rintamahevosiksi.
Siitä ei kuitenkaan ollut varsinaiseksi ratsuhevostyypiksi.
Suomenhevosten luonnetta pidettiin hyvänä ja
säyseänä, mutta sen ulkomitat olivat huonot ajatellen
käyttöä ratsuväkihevosena.

12.5
Lakkauttaminen

Suomalaisia
joukkoja yritettiin sulattaa Venäjän sotaväkeen vuoden 1898
valtiopäivillä. Lakiehdotus sisälsi muun muassa palvelusajan
pidentämisen kolmesta viiteen vuoteen ja reserviharjoitusten
poistamisen. Venäläisten upseerien palvelus suomalaisissa
joukoissa tuli sallia, ja suomalaisia joukkoja tuli voida komentaa
myös muualle keisarikuntaan.

Ehdotus
jäi valtiopäivillä lepäämään, mutta
palasi esille Venäjän duuman uudessa ehdotuksessa
keväällä 1901. Heinäkuussa 1901 Nikolai II
vahvisti uuden yleisvaltakunnallisen asevelvollisuuslain.
Sitä vastustettiin Suomessa muun muassa kutsuntalakoin.
Asevelvollisuuslaki raukeni täällä Nikolain lakkauttaessa
keisarillisella manifestilla Suomen sotaväen.
Kesällä 1901 hajotettiin suomalaiset tarkka-ampujapataljoonat
ja niiden reservikomppaniat. Tämä ei koskenut vielä Suomen
rakuunarykmenttiä eikä kaartin pataljoonaa.

Elokuussa 1901
määrättiin suomalaisten tarkka-ampujien toinen asevelvollinen
ikäluokka kotiutettavaksi, ja marraskuussa 1901
kenraalikuvernööri Bobrikoff määräsi tarkka-ampujien
alipäällystön ja miehistön siirtymään reserviin
tai eroamaan. Upseerien oli erottava maaliskuun 1. päivään
1902 mennessä. Vuoden 1902 alusta lakkautettiin kenraalikuvernöörin
Suomen sotaväen esikunta, päällikköhallitus ja
sotaväen päällikön virka sekä
määrättiin jäljelle jääneet suomalaiset
joukko-osastot eli kaarti ja Suomen rakuunarykmentti Suomenmaalaisen
sotilaspiirin komentajan alaisiksi.

Suomen asevelvollisen
sotaväen lakkauttamisen aiheutti Venäjän johdon halu
alistaa Suomi tiukemmin alaisuuteensa. Suomen ei katsottu
tarvitsevan Venäjän armeijasta erillään
olevaa sotaväkeä.

Lappeenrannassa
oli vielä vuonna 1898 rakuunarykmentin vuosijuhlassa
venäläisten joukkojen edustajia, ja kenraalikuvernööri
Bobrikoffin saman vuoden lopussa tekemä tarkastusmatka rakuunarykmenttiin
sujui hyvin.

Tarkka-ampujapataljoonien
lakkauttamisen jälkeen ei rakuunarykmentilläkään ollut
pitkää elinikää. Sen lopettamisen lopullisesti
aiheutti selkkaus valan vannomisesta. Rykmentin alokkaat
kieltäytyivät vannomasta uuden lain mukaista ja Suomen oikeuksia
rikkovaa sotilasvalaa.

Bobrikovin
käytyä lokakuussa 1901 Lappeenrannassa siirrettiin eversti
Schauman reserviin. Muut upseerit anoivat eroa 9. marraskuuta ja anomukset
hyväksyttiin. Schaumanin jälkeen komentajaksi nimitettiin
rykmentissä aiemmin palvellut eversti Alexander Grigorkoff,
joka otti tehtävän vastaan 11. joulukuuta 1901.

Senaatille tiedotettiin
Suomen rakuunarykmentistä muodostetun Suomenmaalainen
rakuunarykmentti joulukuun 10. päivänä 1901. Senaatti
määräsi 20. joulukuuta rykmentin komentajan eversti
Grikorkoffin luovuttamaan rakuunarykmentin kasarmit, hevoset
ja muun kruunun omaisuuden sotakomissariaatille. Rykmentin rahavarat
tuli siirtää Viipurin lääninrahastoon. Ne upseerit
ja siviilivirkamiehet, jotka eivät hakeneet virkaeroa, asetettiin
tarkka-ampujapataljoonien upseeriston tapaan lakkautuspalkalle.

Eversti Grigorkoff
tuli Lappeenrantaan ennen muuta uutta rykmenttiä, jolloin Suomen
rakuunarykmentistä oli jäljellä vain hevoshoito-osasto. Päivää
ennen ensimmäistä saapuvaa osastoa Grigorkoff sai Kazanzovin
mukaan kirjeen, jossa kerrottiin jonkun aikovan polttaa rykmentin tallit.
Grigorkoff otti kirjeen vakavasti ja vartioi yöllä revolveri
sivutaskussa talleja. Yöllä hänet tapasi vielä Lappeenrannassa
oleva rakuunarykmentin upseeri Gaston Ahrenberg, rakuunakasarmien
suunnitteluun osallistuneen arkkitehti ja kirjailija Jac.
Ahrenbergin poika, ja tiedusteli Grigorkoffilta, miksi
tämä ei ollut nukkumassa. Everstin kerrottua syyn Ahrenberg arveli,
että uhkaus tuskin piti paikkaansa. Yö kuluikin rauhallisesti.

Lakkauttamisen
jälkeen rakuunarykmentin kasarmit lopulta julistettiin edelleen
Suomen valtion omaisuudeksi, mutta jäivät venäläisten
käyttöön. Kaupungin ja senaatin kiisteltyä
kauan valtio vuonna 1905 pakkolunasti rakuunarykmentin alueen ja
maksoi siitä myöhemmin rahallisen korvauksen kaupungille.
Sen myötä pakkolunastettiin nyt myös kasarmialueen
rannassa sijainnut Reichardtin huvilatontti.

Rykmentin
lakkauttaminen herätti kaupungissa suurta huomiota. Eversti Schauman
sai kukkatervehdyksen ja 100 kaupunkilaista järjesti
muuttavalle perheelle lähtiäisaterian. Asemalla 12.12.1901
saatteli perhettä suuri joukko kaupungista ja ympäristöstä,
puheita pidettiin, suomalaisen seuran kuoro lauloi ja
Schauman esitti eläköönhuudon kaupungille ja
rykmentille. Rykmentin soittokunta piti vielä yhden suosituista
konserteista raatihuoneella. Tammikuuun lopussa 1902 saattoivat
ratsumestari Gustafsson ja vahtimestari Tiili rykmentin
lipun Pietariin. Lähtiessä soitettiin asemalla kunniasoitto.

[1]SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 1; Åbo
Underrättelser 1887, n:o 228; Viborgsbladet 24.2.1888.

[2]Åbo underrättelser 1887,
n:o 228.

[3]Nya Pressen 18.9.1877.

[4]Österbottniska Posten 25.8. 1887.

[5]SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 1.

Hufvudstadsbladet 16.2.1888.

Viborgsbladet 24.2.1888.

Viborgsbladet 24.2.1888.

VA KD 3/1 1889.

VA STO KD 3/1 1889.

VA STO KD 3/1 1889.
Venäjän sotaministeri Vannovski piti nimeä hevosjääkärirykmentti
parempana, ja perusteli nimen valintaa Suomen vaikealla maastolla,
joka ei suosinut rakuunatyyppistä osastoa. Sitäpaitsi
rykmentti tulisi toimimaan lähinnä tiedustelu- ja
lähettiosastona. VA KD 349/37 1888.

VA STO KD 3/1 1889;
SA PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen
1891-1901, s. 1.

Wasa Tidning
27.5.1888.

Wasa Tidning
27.5.1888.

Nya Pressen
14.4.1888.

Nya Pressen
26.4.1888.

Nya Pressen
27.4.1888.

Nimimerkki lienee
kenraalikuvernöörin
suomalaisen esikunnan päällikkö Waldemar Schauman.
(Professori Veijo Saloheimon arvio tammikuussa 1992).

Nya Pressen 5.5.1888.

Wasa Tidning
27.5.1888; Lappeenrannan Uutiset 26.3.1889; VA STO KD 3/1 1889; SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin
kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen
1891-1901, s. 1.

Viipurin Uutiset
15.4.1888.

Lappeenrannan uutiset
26.3.1889.

Lappeenrannan Uutiset
26.3.1889.

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal
öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen
1891-1901, s. 1, 2; SA PK 963:1. Kenraalimajuri
O. T. Schaumanin kokoelma. Suomen rakuunarykmenttiä koskevia
asiakirjoja. Kenraalikuvernöörin päiväkäsky
20.6.1889.

SA M 243.
Päiväkäskyjä Suomen rakuunarykmentissä 1889-1890,
27.8.1889.

SA M 243.
Päiväkäskyjä Suomen rakuunarykmentissä 1889-1890,
6.9.1889, 8.9.1889, 10.9.1889,
15.9.1889, 17.9.1889.

SA M 243.
Päiväkäskyjä Suomen rakuunarykmentissä 1889-1890,
14.9.1889, 15.9.1889, 8.4.1890; Lukemisia Suomen sotamiehille 1891/1, s. 35, 48.

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal
öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s.
17.

SA M 243.
Päiväkäskyjä Suomen rakuunarykmentissä 1889-1890,
5.9.1889.

SA M 243.
Päiväkäskyjä Suomen rakuunarykmentissä 1889-1890,
6.9.1889.

SA M 243.
Päiväkäskyjä Suomen rakuunarykmentissä 1889-1890, 22.10.1889, 29.10.1889.

SA M 243.
Päiväkäskyjä Suomen rakuunarykmentissä 1889-1890,
21.11.1889, 26.11.1889.

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta
inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 3; SA M 243. Päiväkäskyjä Suomen rakuunarykmentissä
1889-1890, 12.3.1890, 18.3.1890; Castrén 1984, s. 47, 49, 50, 52.

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal
öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s.
3, 4; Castrén 1984, s. 60, 61.

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal
öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s.
4.

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal
öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s.
4.

SA M 243.
Päiväkäskyjä Suomen rakuunarykmentissä 1889-1890,
1.4.1890.

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande
fakta inom Finska Dragonregementen
1891-1901, s. 2, 3; Militie-Expeditionens berättelse 1877-1881, s. 6;
Tuompo, Nurmio, Kopio & Palmroth 1930, s. 36; Lukemisia Suomen sotamiehille
1891/1, s. 35, 40, 41; Lukemisia Suomen sotamiehille 1900/6, s. 218, 220.

EKM Rakuunakokoelma
1115.R. Muistelmiani SRR:n oloajalta. J. Pellinen. Aikalaisten mukaan Theodor Schauman loi
lyhyessä ajassa rakuunoista eliittijoukon joka esimerkiksi ansaitsi
kiitosta Krasnoje Selon leiriharjoituksissa. VA Valtion itsenäisyyshistoriakokoelma
n:o 13. Finska Militären 1880-1902, s. 31.

EKM Rakuunakokoelma 1115.R. Muistelmiani SRR:n oloajalta. J.
Pellinen.

SA M 243.
Päiväkäskyjä Suomen rakuunarykmentissä 1889-1890,
1.4.1890, 2.4.1890, 11.9.1890.

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal
öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s.
5.

SA M 243.
Päiväkäskyjä Suomen rakuunarykmentissä 1889-1890,
28.3.1890; SA PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta
inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 2, 4.

SA PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen
1891-1901, s. 5.

EKM Rakuunakokoelma
1115.R. Muistelmiani SRR:n oloajalta. J. Pellinen.

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta
inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 7; SA M 243. Päiväkäskyjä Suomen rakuunarykmentissä
1889-1890, 23.7.1890.

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal
öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s.
6.

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande
fakta inom Finska Dragonregementen
1891-1901, s. 8; Lukemisia Suomen sotamiehille 1891/1, s. 48.

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen
1891-1901, s. 8; Lukemisia Suomen sotamiehille 1891/1, s. 48, 49.

SAark PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal
öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s.
8-10.

Nya Pressen
22.7.1890; 24.7.1890.

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal
öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s.
18.

Nya Pressen 8.8.1890.

Lappeenrannan Uutiset
11.9.1890.

Lappeenrannan Uutiset 11.9.1890.

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande
fakta inom Finska Dragonregementen
1891-1901, s. 11; Lappeenrannan Uutiset 23.10.1890.

Lappeenrannan Uutiset
3.4.1890.

SA PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen
1891-1901, s. 14; Castrén 1984, s. 29, 30, 34, 39, 44, 47-49, 55.

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal
öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s.
15; Castrén 1984, s. 60, 63.

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal
öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s.
18-21.

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin
kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 18, 20, 21; Castrén 1984, s.
50, 51.

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal
öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s.
22.

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal
öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s.
22.

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal
öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s.
23, 25-28.

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal
öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s.
24.

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal
öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s.
26.

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal
öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s.
27.

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal
öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s.
28.

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal
öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen
1891-1901, s. 29; SA M 243. Päiväkäskyjä
Suomen rakuunarykmentissä 1890-1891, 30.6.1891.

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal
öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s.
29.

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal
öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s.
29, 30.

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal
öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s.
33.

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal
öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s.
33, 34.

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal
öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s.
34, 35.

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin
kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 35-37.

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal
öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s.
38; Castrén 1984, s. 35, 38, 40, 41, 54.

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal
öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s.
39, 40.

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal
öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s.
42, 43.

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal
öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s.
43, 44.

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal
öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s.
45

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal
öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s.
45, 46.

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin
kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 48, 49.

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal
öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s.
51.

SA PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen
1891-1901, s. 51-54.

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal
öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s.
54, 55.

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal
öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s.
56, 57.

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal
öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s.
58.

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal
öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s.
58, 60, 62.

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal
öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s.
67.

Lappeenrannan Uutiset
12.6.1890. Aivan rykmentin toiminnan alussa kanssakäyntiä kaupunkilaisten kanssa oli
vielä rajoitettu. Huhtikuussa 1890 nimittäin pitivät
Lappeenrannan kauppa-apulaisyhdistyksen jäsenet iltahuvit
"neuvoshuoneella". Rakuunarykmentin päällikkö
kielsi sotilaita osallistumasta huveihin - tätä paheksuttiin
myöhemmin Lappeenrannan Uutisiin lähetetyssä yleisönosastokirjoituksessa.
Lappeenrannan Uutiset 10.4.1890.

Mielo 1982, s. 52.

Lappeenrannan Uutiset
21.8.1890.

SA PK 963/1
Kenraalimajuri O.T. Schaumanin arkisto. Suomen rakuunarykmenttiä koskevia asiakirjoja 1887-1891, 1893-1901.
Päiväjärjestys 12-19.5.1890.

SA PK 963/1
Kenraalimajuri O.T. Schaumanin arkisto. Suomen rakuunarykmenttiä koskevia asiakirjoja 1887-1891, 1893-1901.
Päiväjärjestys 12-19.5.1890.

Päiväkäsky
Suomen sotaväelle n:o 25/1889. Johan Pellisen muistelmien mukaan
rakuunarykmentissä oli jokaisella miehellä kolme vaatekertaa lukuun
ottamatta harjoituksissa
käytettyä asua. Vuosittain saatiin kaksi paria saappaita. Jokaisella
oli lisäksi valkoinen voimisteluasu, alusvaatteet ja liinavaatteet.
EKM Rakuunakokoelma 111.R. J.Pellinen, muistelmiani SRR:n oloajalta.

Lappeenrannan Uutiset
28.10.1890.

Sota-asiain toimituskunnan kertomus 1897-1899, s. 16.

Sota-asiain
toimituskunnan kertomus 1894-1896, s. 7, 8; Sota-asiain toimituskunnan kertomus
1897-1899, s. 8, 9; Åströmilta Oulusta hankittiin rykmentille
myös 28 kuormastovaunua
vuonna 1892. Militieexpeditionens berättelse 1891-1893, s. 7.

Sota-asiain
toimituskunnan kertomus 1894-1896, s. 7.

EKM L. Laaksosen
kokoelma, Asetuskok. nrot 9/1889, 7/1890, 7/1891, 8/1892, 5/1893, 9/1894, 6/1895, 9/1896, 8/1897, 7/1898,
8/1899, 7/1900, 8/1901.

Mielo 1982, s. 26-30, 32, 33.

Mielo 1982, s. 44, 45.

Castrén 1957, s. 656, 657;
Castrén 1984, s. 59, 62.

Mielo 1982, s. 46-49.

Castrén 1957, s. 656, 657, 667,
668; Castrén 1984, s. 59, 62.

Vasara 1987, s. 45.

Vasara 1987, s. 46.

Mielo 1982, s. 24,
25.

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin
kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 69.

Castrén 1957,
s. 442, 444, 445.

Castrén 1957,
s. 635, 641. Rykmentin päällikkö puolustautui kaupunkilaisten valituksia vastaan
kirjelmässään, jossa toi esiin sen, että kun rykmentin
miesten lukumäärä oli lähes puolet kaupungin
väestön lukumäärästä, niin rakuunoita epäilemättä
väliin näkyi runsaasti. Sama.

Castrén 1957,
s. 642.

Hufvudstadsbladet
16.2.1888.

Nimimerkki oli
mahdollisesti kenraaliluutnantti
Gustaf Robert Ehrnrooth. (Professori Veijo Saloheimon esittämä arvio
tammikuussa 1991).

Hufvudstadsbladet
1889, n:o 64. TÄHÄN PÄIVÄYS

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande
fakta inom Finska Dragonregementen
1891-1901, s. 11; Lappeenrannan Uutiset 26.3.1889.

Sota-asiain
toimituskunnan kertomus 1897-1899, s. 18, 19.

SA M 243.
Päiväkäskyjä Suomen rakuunarykmentissä 1889-1890,
1.9.1889; SA PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal
öfver mera betydande fakta
inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 4, 5, 38, 39.; Lukemisia Suomen
sotamiehille 1900/6, s. 219.

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal
öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s.
12.

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal
öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s.
12.

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal
öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s.
12, 13.

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal
öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s.
14, 15.

Hufvudstadsbladet
21.11.1890.

Suomi 10.5.1890.

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin
kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 38, 39.

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal
öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s.
39, 40.

SA PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin
kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom
Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 40-42.

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal
öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s.
64.

SA PK 963:4.
Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal
öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s.
66.

Sota-asiain
toimituskunnan kertomus 1894-1896, s. 6, 7; Finsk Militär Tidskrift 1894.
Betänkande till ändradt
förslag för Finska Dragonregementets förseende med unga
remonthästar, s. 44, 45; Finsk Militär Tidskrift 1897. Ernst Baeckman: Finska dragonregementets förseende med
fronthästar, s. 521, 528-531; Finsk Militär Tidskrift 1900. Om
officerhästarnas remontering vid finska dragonregementet, s. 399.

SA PK 963:4. Kenraalimajuri O. T.
Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom Finska
Dragonregementen 1891-1901, s. 19.

Sota-asiain
toimituskunnan kertomus 1900-1903, s. 36, 37; VA Valtion itsenäisyyshistoriakokoelma n:o 13.
Finska Militären 1880-1902, s. 36; Kronlund 1988, s. 21, 22. Suomen
kadettikoulu lakkautettiin vuonna 1903 ja Suomen kaarti vuonna 1905.
Kronlund 1988, s. 21, 22.

Castrén 1957,
s. 642.

VA Valtion
itsenäisyyshistoriakokoelma
n:o 13. Finska Militären 1880-1902, s. 37, 38; SA PK 963:4. Kenraalimajuri
O. T. Schaumanin kokoelma. Suomen rakuunarykmenttiä koskevia asiakirjoja.
Kenraalikuvernöörin päiväkäsky 30.11.1901; Wichmann
1927, s. 51; Castrén 1984, s. 35. Rykmentin lakkauttamista
venäläisen upseeriston näkökulmasta tarkastellut Kazanzov
kertoo muistiinpanoissaan Suomen rakuunarykmentin lopettamisen tai
oikeamminkin muuttamisen tai uudistamisen venäläiseksi
rakuunarykmentiksi tapahtuneen kun rakuunarykmentti oli toiminut vain 11
vuotta. Hajottamiseen johtaneet tapahtumat alkoivat Kazanzovin mukaan
kenraalikuvernööri Bobrikovin saavuttua tarkastamaan joukkoja
Lappeenrantaan vuonna 1901. Bobrikov oli jo asemalla huomauttanut eversti
Schaumanille, ettei hän nähnyt mitään puolusteltavaa
sille, että alokkailla ei vieläkään ollut vannotettu valaa
uuden kaavan mukaan. Schaumanin puheyritykset Bobrikov oli
keskeyttänyt, Kazanzovinkin mukaan, karkeassa muodossa. Schaumanin
keskusteltua upseeriensa kanssa päättivät upseerit
jättää eroanomuksensa toivoen tämän herättävän
keisarin siirtämään Bobrikovin pois Suomesta. Näin ei
kuitenkaan käynyt, vaan kaikki rakuunarykmentin upseerien eropyynnöt
hyväksyttiin ratsuväenkenraali Shipoffin tekemän tutkimuksen
jälkeen. LKA Kazanzovin muistiinpanot Lappeenrannan linnoituksesta.

Sota-asiain
toimituskunnan kertomus 1900-1903, s. 37, 38. Ainoana rakuunarykmentin upseerina jäi eroamatta lomalla
ollut aliratsumestari Petter Moldakoff. Sortavalassa syntynyt Moldakoff
siirrettiin suomenmaalaiseen rakuunarykmenttiin, josta kuitenkin pian
siirtyi hankalan tilanteensa vuoksi 13. Kargapolin
rakuunarykmenttiin. LKA Kazanzovin muistiinpanot Lappeenrannan linnoituksesta;
Castrén 1984, s. 26, 48, 49. Rakuunarykmentin lakkauttamisen
jälkeen jäi joitakin rykmentin aliupseereita kaupunkiin. Lisäksi
Lappeenrantaan jäi myös lakkautetun reservikomppanian
päällikkö O.V. Palmroth. Castrén 1957, s. 643.

LKA Kazanzovin
muistiinpanot Lappeenrannan linnoituksesta.

Castrén 1957,
s. 644, 645.

Castrén 1957, s. 643.