13
LAPPEENRANTA – ITSENÄISYYDEN KAUDEN VARUSKUNTAKAUPUNKI 1

13.1
Lappeenranta vuoden 1918 jälkeen. 1

13.2
Kaupunkirakenne itsenäisyyden kaudella. 3

13.2.1
Kaavoitus. 3

13.2.2
Kaupunkirakenne. 5

13.3 Varuskunnan
alueet ja rakennukset itsenäisyyden kaudella. 7

13.3.1 Tilanne
ennen sotia. 7

13.3.2 Tilanne
sotien jälkeen. 13

13.4.
Kaupunkirakenteen erityispiirteitä. 17

13.5
Kaupunkirakenteen vaikuttaneet tekijät itsenäisyyden kaudella. 19

13 LAPPEENRANTA – ITSENÄISYYDEN KAUDEN
VARUSKUNTAKAUPUNKI

13.1
Lappeenranta vuoden 1918 jälkeen

Venäläiset
joukot poistuivat Lappeenrannasta pääosin vuoden 1918 alkuun
mennessä. Helmikuun lopussa alueen punaisten joukoissa taisteli kuitenkin
vielä kolmekymmentä venäläistä sotilasta. Lokakuun
lopussa vuonna 1917 oli suojeluskunnan perustamisen jälkeen
Lappeenrannassa perustettu komppanian laajuinen työväen
järjestyskaarti. 11.11.1917 Lappeenrantaan kokoontui noin 500
lähiseutujen järjestyskaartien jäsentä rykmentin
perustamista varten. Järjestyskaartista eli punakaartista majoittui
tammikuun lopussa tapahtuneen Lappeenrannan haltuunoton jälkeen ainakin
esikunta linnoitukseen. Suojeluskunta oli siirtynyt  26. tammikuuta 1918 Taavettiin ja
Savitaipaleelle.

Tammikuun
lopussa punakaartiin liittyi 500 Vuoksenlaaksosta paennutta punaista, jolloin
Lappeenrannassa oli aseissa 1 175 miestä. Lappeenranta toimi sodan aikana
punaisten joukkojen kokoamispaikkana. Toivasta lainaten "Lappeenranta
muodostui kolmeksi talvikuukaudeksi erääksi itäisen Suomen
punaisista varuskuntakeskuksista ja linnoituksista". Lappeenrannassa oli
ajoittain kokoontuneina noin 1 500 punakaartilaista, jotka harjoittelivat
linnoituksessa muun muassa aseiden käsittelyä. Punaiset joukot
evakuoitiin Lappeenrannasta 25.4.1918 Viipuriin.[1]

Taistelujen
vielä jatkuessa oli Lappeenrannan hallinto 19. kesäkuuta 1918 asti
sotilasviranomaisten käsissä. Korkeimpana
sotilashallintovirkamiehenä toimi vt. komendantti, yhteiskoulun rehtori
Axel Theodor Sahlgren. Lappeenrantaan oli tällöin sijoitettu
vartiojoukkoja.  Lappeenrannan
vartiopataljoona lakkautettiin lokakuussa 1918 ja vankien vartiointi siirtyi
siviiliviranomaisille. Rakuunarykmentin kasarmit oli otettu pian vapun
jälkeen vuonna 1918 vankileirin käyttöön. Kasarmien ohella
oli vankeja sijoitettu myös linnoitukseen.[2]

Lappeenranta
asema varuskuntakaupunkina säilyi myös itsenäisen Suomen
kaudella. Alussa Lappeenrantaan sijoitettiin joukkoja yleisen järjestyksen
ylläpitämiseksi ja punavankileirien vuoksi. Tärkeimmiksi
muodostuivat pidemmällä aikavälillä kuitenkin
sotilaspoliittiset syyt. Niitemaa on luonnehtinut Lappeenrannan asemaa
itsenäisyyden alkupuolen strategisessa ajattelussa vertaamalla kaupunkia
Viipuriin. Kun Viipuri toimi hänen mukaansa lukkona, joka esti vihollisen
pääsyn Etelä-Suomeen, niin Lappeenranta puolestaan oli sarana,
josta valvottiin pääsyä Laatokan pohjois- ja länsipuolelta
Saimaan alueen läpi maan keskiosiin.[3]
Lisäksi oli helppoa sijoittaa joukkoja valmiiden kasarmirakennusten ja
varuskuntaperinteiden kaupunkiin.

Vartiopataljoonan
kaudelle olivat Toivasen mukaan tyypillisiä lukuisat
järjestyshäiriöt ja rikkomukset, jotka heijastivat ajan
levottomuutta.[4]
Sekava tilanne heijastui myös ensimmäisinä varsinaisina
joukko-osastoina Lappeenrantaan vuonna 1918 siirretyn Tykistökoulun ja
lähinnä tykistökoulun opetuksesta huolehtimaan tulleiden
saksalaisten opetuspattereiden toimintaan. Tykistökoulussa muun muassa
laadittiin useitakin puolustussuunnitelmia hälytystilan varalle.
Esimerkiksi kesäkuussa valmistuttiin levottomuuksiin antamalla
määräyksiä, jotka astuisivat voimaan käskyllä
"Huomio/aika/" ja elokuun alussa laadittiin suunnitelma sekä
hälytystilan että myös varsinaisen hälytyksen varalle.
Hälytystilan aikana tuli muun muassa varustaa kaksi patrullia, jotka
partioisivat kaupungin pääkadulla eli Kauppakadulla sekä kaksi
kaupunkia kiertävää hevospatrullia. Varsinaisen hälytyksen
sattuessa tuli osastojen kokoontua "suurella tykkipihalla kasarmin keskellä".[5]

29.10.1918
päivätyssä Lappeenrannan saksalaisten tykistöjoukkojen
puolustussuunnitelmassa oli hälytyksen sattuessa määrätty
aseistetut osastot siirtymään reservikomppanian rakennusten eli
kaupungin syyskuussa aloittaneen komendantin Palmrothin majapaikan mukaan
"Palmrothoehe" luokse, varsinaisen kasarmialueen kasarmien luokse,
lyseon kohdalle, bastionin eli entisen Nikolain linnakkeen luokse, koilliseen
Nikolainkadulle, saksalaisten talleille ja suomalaisen leirin ammusvarastolle.
Lisäksi tuli varmistaa posti, rautatieasema ja puhelinlaitos.

Edelleen
marraskuun alussa 1918 varoitti Saksan pääesikunta omia joukkoja
ongelmista saksalaisten itäjoukoissa ja bolshevikkien uhasta sekä
määräsi pitämään tehostettua valmiutta joukkojen
keskuudessa. Myös Suomen pääesikunta kiinnitti huomiota
venäläisten joukkojen lisäykseen Karjalan kannaksella.

Vielä
kesäkuun alussa 1919 varuskunnan päällikkö eversti
Stjerncreutz laati puolustussuunnitelman, jonka lähinnä strategisten
laitosten miehittämistä koskevat määräykset olisivat
astuneet voimaan käskyllä "levottomuuksia on syttynyt".

Vuoden 1918
levotonta ja sekavaa tilannetta, jolloin kynnys väkivallan
käyttöön ja koviinkin otteisiin oli matala, kuvaa
esimerkkinä kersantti Toivo Södermanin kertomus 11.10. 1918 kadonneen
tykistökoulun hevosen etsimisestä.

Södermanin
mukaan aamupäivällä 11.10. oli syötettäessä
hevosia kasarmialueen takana olevalla niemellä huomattu yhden hevosen
olevan kateissa. "Lähetin heti muutamia miehiä sitä
etsimään, mutta he eivät sitä löytäneet
päivällä. Kun iltasella noin kello 7 tienoissa lähetin
hevosmies Perilän panemaan veräjänpuita kiinni, niin huomasi
hän silloin että kolme saksalaista sotilasta kuletti hevosta, jonka
hän luuli kadonneeksi hevoseksi ja pyysi katsoa josko se olisi sama joka aamupäivällä
oli joutunut kadoksiin. Silloin nuo saksalaiset sotilaat löivät ensin
puukolla Perilää olkapäähän että vaatteet
menivät rikki mutta mitään haavaa ei tullut ja sitten
nyrkkiraudalla käsivarsiin. Itsepuolustukseen otti Perilä puukon ja
siten syntyneessä kahakassa löivät saksalaiset vielä
häntä niskaan ja käsivarsiin niin että hän meni
tainnoksiin. Toinnuttuaan ei Perilä huomannut ketään
lähettyvillä. Puukkonsa oli veressä ja arvelunsa mukaan löi
hän kahta saksalaista sotilasta..."

Tilanne
vankileirien ja levottomuuden leimaamassa varuskunnassa ja kaupungissa alkoi
tasoittua vuoden loppua kohti. Vuoden 1918 jälkeen ehdittiin jo
urheilemaankin. Keväällä 1919 järjestettiin
murtomaajuoksukilpailut, jotka voitti Raskaan tykistörykmentin 3. patteri
ja toiseksi tuli Karjalan ratsujääkärirykmentin 1. eskadroona.
Kesäkuun alussa järjestettiin LLS:n eli Lappeenrannan luistinseuran
ja sotaväen väliset urheilukilpailut. joiden lajeihin kuului muun
muassa 10x500 metrin viestinjuoksu. Samana kesänä  oli luistinseuran ja Raskaan
tykistörykmentin välillä jalkapallo-otteluita ja elokuussa
urheilukilpailuja, joihin sisältyi muun muassa sotilasviestejä.

Syyskuussa 1919
oli yhtenä normaaliin elämänmenoon palaamisen merkkinä
myös Kenttätykistörykmentti 3:n soittokunnan Savitaipaleella
pitämä konsertti, jonka päättäjäisiksi pidettiin
tanssiaiset. Tilaisuuteen oli järjestetty Lappeenrannasta kuljetus
höyrylaiva Iniöllä.

13.2
Kaupunkirakenne itsenäisyyden kaudella

13.2.1 Kaavoitus

Lappeenrannan
kaavoitukselle oli 1900-luvun alussa tyypillistä monien toteutumattomien
asemakaavasuunnitelmien laatiminen. Vuosisadan vaihteen jälkeen vuonna
1906 J. Jaakkola laati luonnokset II:n ja III:n kaupunginosan ja myöhemmin
koko kaupungin uudeksi asemakaavaksi. Vuonna 1908 annettiin uusien
kaupunginosien Leirin ja Kimpisen kaavoittaminen Valter Thomélle ja Hugo
Liliukselle. Kaavoja ei kuitenkaan vahvistettu, vaan vuonna 1916
kaupungininsinööri Jalmari Janhunen laati uuden asemakaavan, jonka
kaupunginhallitus hyväksyi vuonna 1917. Janhusen kaavaa ei toteutettu,
kuten ei myöskään vuonna 1927 Otto-Iivari Meurmanilta tilattua
Kimpisen ja Taikinamäen asemakaavaa tai vuonna 1929 K.A.
Jylhältä tilattua eteläisten kaupunginosien asemakaavaa.

Vuoden 1932
suuren alueliitoksen jälkeen tilattiin Meurmanilta kaupungin
yleisasemakaava. Tämän vuonna 1936 vahvistetun yleisasemakaavan
mukaan rakennettiin Kimpisen ja Taikinamäen lisäksi uudet
kaupunginosat V–XI. Toivanen on osuvasti kuvannut vuoden 1936 kaavan
luoneen Lappeenrannalle vanhan keisarinkaavan ympärille uuden
"vuosirenkaan", joka sai rakennuskantansa 1940- ja 1950-luvulla.
Yleisasemakaavassa keskustan alue jäi entiselleen ja uudet kaupunginosat
kaavoitettiin pientalovaltaisiksi. Lappeenranta oli edelleen – kuten
Jormakka on todennut – pientalokaupunki melkein koko keskustaa myöten.
[6]

Sotien
jälkeisen ensimmäisen yleiskaavan suunnittelijaksi valittiin
jälleen professori Otto-Iivari Meurman sekä arkkitehti Olli Kivinen
1950-luvun alussa. Kaavaluonnos hyväksyttiin valtuustossa vuonna 1953.
Olli Kivisen Lauritsalaan laatima yleiskaava hyväksyttiin vuonna 1956.
Yleiskaavoilla on katsottu olleen merkittävä vaikutus
kaupunkirakenteen kehittymiseen.[7]

Lappeenrannan
suunnittelualue kattoi kaupungin hallinnollisen alueen ja sen länsi- ja
itäpuolella sijainneet Lappeen kunnan alueet, joille asutus oli jo
levinnyt tai joille asutuksen voitiin katsoa leviävän
lähitulevaisuudessa. Vuonna 1952 yleiskaavatyötä laajennettiin
antamalla Kiviselle myös Lappeenrannan itäpuolella sijaitsevan
Lauritsalan kaavatyö.

Lappeenrantaa
ja Lauritsalaa ei tällöin ollut vielä yhdistetty ja ne olivat
siten hallinnollisesti kaksi eri kuntaa. Kunnat olivat kuitenkin jo aiemmin
kasvaneet kokonaisuudeksi. Olli Kivisen kaavakuvauksen mukaan kunnat
muodostivat esikaupunkialueineen Saimaan rantaan nauhamaisesti sijoittuneen
kapean ja pitkän yhdyskunnan. Alueen pituus oli noin 15 kilometriä ja
leveys vaihteli 1–7 kilometriin. Asutuksen suunta ja vaihtelevuus
johtuivat Kivisen mukaan osittain Salpausselän harjusta, jonka
etäisyys Saimaan rantaviivasta vaihteli ja osittain Saimaan rantaa
seuraavan liikenteen pääsuunnasta.

Kivisen mukaan
Lappeenrannalle ja Lauritsalalle tyypillinen asutuksen ja teollisuuden
nauhamainen muoto jatkui edelleen Saimaan rantaa seurattaessa Joutsenoon ja
Imatralle. Rantavyöhykkeelle oli 1950-luvun lopussa sijoittunut 3/4
Etelä-Saimaan alueen teollisuudesta ja puolet alueen
väestöstä.[8]

Vuoden 1967
alussa Lappeenrantaan liitettiin Lauritsalan ja Lappeen kunnan alueet.
Liitoksen jälkeen kaupunki oli pinta-alaltaan Suomen suurin. Vuonna 1967
Olli Kivinen laati vielä uuden yleiskaavaluonnoksen. Sitä ei
kuitenkaan viety kaupunginhallituksen hyväksyttäväksi.[9]

Alueliitoksen
jälkeen kaupungin keskustan tuli toimia laajan Suur-Lappeenrannan
keskuksena. Keskustan asemakaavaa oli ratkottu kilpailun avulla jo aiemmin.
Vuonna 1957 aatekilpailun voitti arkkitehti Erkki Pasanen ja vuonna 1963
varsinaisen suunnittelukilpailun arkkitehti Jere Juutilainen. Voittaneeseen
ehdotukseen lisättiin myöhemmin muun muassa Viljo Revellin
suunnittelema kaupungin hallintokeskus. Jormakan mukaan vielä vuoden 1956
yleiskaavassa keskustan rakentaminen oli haluttu keskittää muutamiin
korkeisiin tornitaloihin. Juutilaisen ehdotuksessa siirryttiin matalampaan
rakentamiseen ja eritasojärjestelyihin. Juutilaisen ehdotuksesta muokattu
keskustan asemakaava on toiminut alueen rakentamisen pohjana aina 1980-luvulle
saakka.

13.2.2
Kaupunkirakenne

Matti
Räsänen jakaa 1920-luvun Lappeenrannan erilaisiin vyöhykkeisiin.
Ensimmäisenä vyöhykkeenä toimi linnoitus, joka
Räsäsen mukaan oli kaupungin vanha ydin, mutta 1800-luvulta alkaen
taantuva kaupunginosa. Kaupunginosassa sijaitsi vankila, vankilan
henkilökunta asui siellä ja siellä oli runsaasti asumattomia
rakennuksia. Toinen vyöhyke oli ydinkeskus eli toinen ja kolmas kaupunginosa.
Siellä sijaitsi suurin osa kaupungin elinkeinotoiminnasta ja asunnoista.
Räsäsen mukaan tähän ydinkeskustaan liittyi myös
rautatien siitä erottama Pallon alue eli neljäs kaupunginosa. Kolmas
vyöhyke oli sotaväen kasarmi- ja harjoitusalue kaupungin
länsipuolella. Tämä oli kaupunkilaisten kannalta suhteellisen
suljettu alue, joskin jännittävä retkien kohde. Neljäs
vyöhyke oli teollisuusvyöhyke – etelän Ihalaisten
kalkkitehtaan alue ja idän puunjalostustehtaiden alue. Tähän
vyöhykkeeseen liittyivät myös teollisuuslaitosten
työläisten asuinkäyttöönsä rakentamat
mökkikylät eli esikaupunkialueet, joiden asukasluku kohosi jo
1900-luvun ensimmäisinä vuosikymmeninä suuremmaksi kuin
varsinaisen kaupungin.

Itsenäisyyden
kauden alussa kaupunkirakenne muuttui vain vähän. Ensimmäisen
maailmansodan aikana Lappeenrannan rakennustoiminta oli lähes
pysähdyksissä. Keskustassa ei vielä 1920-luvullakaan rakennettu
kovin runsaasti. Linnoituksesta aiempaan Viipurin esikaupunkiin johtanut
Kauppakatu oli edelleen kaupallinen keskus ja tärkein katu. Matti
Räsäsen kuvauksen mukaan "Toinen kaupunginosa muodosti
–– Lappeenrannan ytimen ja Kauppakatu poikkikatuineen sen
sykkivän valtaväylän".

Kun
esikaupungit vuonna 1932 liitettiin kaupunkiin,

tuli niiden
vaatimaton ja pitkälti omin avuin rakennettu rakennuskanta ja
miljöö virallisestikin osaksi Lappeenrannan kaupunkikuvaa.
Rakennukset vaatimattomina yksikerroksisina puurakennuksina eivät
sinänsä poikenneet varsinaisen kaupungin asuinrakennuksista.
Esikaupungeissa ne olivat kuitenkin huomattavasti pienempiä kuin vanhan
kaupunkialueen talot. Myös tontit olivat erittäin pieniä, ja
esikaupunkien asemakaava ei muun kaupungin tapaan enää ollut
ruutukaava. Esikaupunkien epäsäännöllinen katuverkko
muodostui maaston, yksityisten rakentajien mieltymysten ja maan
omistussuhteiden mukaan. Lisäksi kadut olivat kapeampia kuin vanhan
ruutukaavakaupungin kadut ja esikaupungeissa ei sijainnut julkisia rakennuksia.

Räsäsen
mukaan Lappeenrannan kaupunkirakenne säilyi teollistumisvaiheessa
vielä koskemattomana, sillä teollisuusyritykset rakennettiin jo
rakennusjärjestyksen määräystenkin perusteella kaupungin
laidoille tai ulkopuolelle. Vanhaa kaupunkikuvaa alkoivat Räsäsen
mukaan kuitenkin vääjäämättä rikkoa liike-elämä
ja sen vaatima liikenne sekä liikennevälineiden kehitys. Vielä
1930-luvulle Lappeenranta säilyi puukaupunkina, jonka ulkoinen hahmo
Räsäsen kuvauksen mukaan "periytyi esiteollisen kaupungin
rakenteesta ja muovautui matalista yksikerroksisista asuinrakennuksista
sekä muutamasta harvasta julkisesta rakennuksesta, jotka nekin olivat
puisia kuten kaupungin raatihuone ja Lappeen kirkko. Poikkeuksen muodostivat
vain tavallaan kaupunkiin kuulumattomat varuskunta-alueet: Linnoitus ja
kasarmit".

Katutilaa
jäsensivät 1800-luvun tapaan myös aidat ja portit. Vuoden 1910
rakennusjärjestyksessä oli tontin rajoille määrätty
tehtäväksi aita. Epäilemättä
paloturvallisuussyistä oli talot tai tontit varustettava sellaisella
portilla (leveys 2,4 metriä), että niiden lävitse voitiin ajaa
ajoneuvolla. Tulipalovaaran vuoksi oli myös mahdollisuuksien mukaan
tehtävä pienempi käyntiportti kadulle tai torille.

Sotien
jälkeisellä kaudella – edelleen Räsästä lainaten
– "katutilan harmonia alkoi pirstoontua". Vielä vuoden
1944 rakennusjärjestyksessä tontti määrättiin
rajattavaksi aidalla, mutta maistraatti saattoi erityisissä tapauksissa
sallia aitauksen jätettäväksi pois. Vuoden 1964
rakennusjärjestyksen mukaan taas tontin omistajalla oli enää
oikeus tehdä aita tontin reunalle, jollei maistraatti tätä
kieltänyt. Porttien koot määrättiin suuremmiksi ja maan
kaltevuudet portin kohdalla loivemmiksi. Nämä
määräykset kuten myös aitojen
rakentamismääräykset johtuivat Räsäsen mukaan uudesta
liikennevälineestä eli autosta: liikenteen tuli sujua ja aidat
eivät saaneet vaarantaa näkyvyyttä.

Itse
rakennuksiin alettiin 1890-luvulta lähtien lähinnä kaupoissa
avata suoraan kadulle johtavia ovia ja myöhemmin myös suurentaa
ikkunoita näyteikkunoiksi. Puurakennukset säilyivät
yksikerroksisina. Vuoden 1910 rakennusjärjestyksessä kiellettiin
puurakennusten rakentaminen kuutta metriä korkeammiksi kivijalasta
katonrajaan mitattuna. Rakennuksen tuli olla yksikerroksinen, eikä
ullakolle saanut rakentaa tulisijalla varustettuja huoneita. Räsäsen
mukaan väestöpaineen pakottamana vuonna 1923 tehtiin kuitenkin rakennusjärjestykseen
lisäys, jonka mukaan ullakolle oli mahdollista rakentaa
lämmitettäviä huoneita. Vuonna 1926 voimaan tulleen
rakennusjärjestyksen lisäys salli kaksikerroksisten puurakennusten
rakentaminen.

Lappeenrannan
kaupunkikuvan osatekijöiksi 1800-luvulla tulleet istutukset
vähenivät sotien jälkeisenä kautena katujen varsilta.
Tähän johti liikenteen lisääntyminen. Autoja varten
tarvittiin lisää tilaa niin kaduilla kuin talojen pihoillakin.
Esimerkiksi Kauppakadulta kaadettiin keväällä 1959 lehmukset
lähes koko kadun pituudelta.

Kaupunkirakenteessa
erottuivat 1900-luvun alkupuoliskolla edelleen jo edellisen vuosisadan aikana
siihen ilmaantuneet uudet rakennustyypit. Näitä olivat
kaksikerroksiset kivitalot: esimerkiksi Haikalan kivitalo, Hotelli Saimaan
rakennus, koulurakennus, Kansallis-Osake-Pankin graniittitalo ja Pohjoismaiden
Yhdyspankin rakennus. Vielä vuonna 1926 rakennettiin Savo-Karjalan
Osake-Pankin samantyyppinen rakennus Kauppakadun ja Raastuvankadun kulmaan.
Kaupungissa oli edelleen myös 1890-luvulla kaupunkiin kotiutunut
rakennustyyppi, jossa alakerta oli kivestä ja yläkerta puusta,
sekä lähinnä liike-elämän käytössä
olevia kaksikerroksisia rakennuksia, joiden alakerrassa oli liikkeitä ja
yläkerrassa asuinhuoneita.

Toivanen katsoo
sotien aikaisten pommitusten ja sodan jälkeen luovutetuilta alueilta
kaupunkiin suuntautuneen siirtolaisuuden rikkoneen Lappeenrannan tasaisen
kehityksen luoman melko yhtenäisen kaupunkikuvan. Asemakaavamuutokset,
joilla pientaloasutuksen keskelle sijoitettiin muun muassa teollisuusalueita ja
kartoitettiin tulevien kerrostalojen paikat, alkoivat jo vuonna 1944. Saman
vuosikymmenen aikana käynnistettiin myös yleiskaavan valmistelu.

Kaupunkirakennetta
muutti myös osin laivaliikenteen taantuminen, jonka seurauksena Lappeenrannan
liiketoiminnan painopiste alkoi siirtyä satamasta Kauppakadun toiseen
päähän, lähelle rautatieasemaa. Siirtoa joudutti myös
linja-autoliikenteen alkaminen. Linja-autoasema sijoitettiin lähelle
Lappeen kirkkoa. Kirkon tienoon keskusasemaa vahvisti vielä Valtakadun
avaaminen länteen, jolloin aukeni suora poikittaisyhteys radan takaa
lännestä itään Lauritsalaan. Rantatorin
siirtämisestä etelämmäksi oli puhuttu jo 1930-luvulla,
mutta vasta vuonna 1956 tori siirrettiin ns. Palokunnan aukiolle eli Oksasen-,
Toikan- ja Snellmaninkadun välin aukiolle.

Jo 1910-luvulla
oli sallittu viisikerroksisten kivitalojen rakentaminen kaupunkiin. Ennen
1930-lukua ei rakennuttajilla kuitenkaan ollut tarvetta näin suureen
rakennustehokkuuteen. 1930-luvulla rakennettiin sen sijaan vuonna 1930
nelikerroksinen Peltolan koulu ja vuonna 1938 Armilan koulu. Liikerakennuksista
kohosi vuonna 1929 palaneen keisaritalon paikalle Rikkihappotehtaan
kolmikerroksinen pääkonttori, ja osuusliike Yhtymä rakensi Kauppakadulle
kolmikerroksisen talon vuonna 1936. Ensimmäinen asuinkerrostalo oli vuonna
1938 rakennettu kaupungin ensimmäinen viisikerroksinen rakennus
Saimaanlinna Valtakadun ja Kirkkokadun kulmassa. Seuraavana vuonna rakennettiin
myös viisikerroksinen meijerin talo lähelle rantatoria ja liike- ja
asuinrakennus Valtakatu 26. Sotien jälkeen rakentaminen vauhdittui ja
kerrostaloja alettiin rakentaa myös viidennessä ja kuudennessa
kaupunginosassa. Räsäsen mukaan näihin kaupunginosiin
rakennettiin ensimmäiset vuoden 1949 ARAVA-lakien mukaiset
2–3-kerroksiset kerrostalot. Rakennusvauhti oli ajoittain todella
vilkasta. Hoffmanin laskelmien mukaan vuosina 1950 ja 1951 kaupunkiin valmistui
kumpanakin vuonna seitsemän kerrostaloa, vuonna 1952 yhdeksän
kerrostaloa, 1953 ja 1954 kumpanakin vuonna yksitoista ja asuntorakentamisen
huippuvuonna 1955 neljätoista kerrostaloa.

On kuitenkin
huomattava, että varsinaiseen keskustaan ei sodan jälkeen rakennettu
kuin kolme viisikerroksista taloa, ennen kuin vuonna 1956 keskustan
rakennuskorkeutta rajoitettiin. Nämä olivat Viljelystalo, Lappeen
seurakuntatalo, Lappeen kunnan asuintalo ja Lappeen Osuuspankkitalo.

Uusien
kerrostalojen myötä tonteilla ei enää tarvittu entisiä
varasto-, talli- ja käymälärakennuksia. Sen sijaan tarvittiin
tilaa autoille, joille rakennettiin seisontapaikkoja ja autotalleja
1950-luvulta lähtien. Räsänen kuvaa Lappeenrannan sotien
jälkeistä kaupunkirakenteen muutosta seuraavasti: "Kaupunkikuva
muuttui täydellisesti. Yksikerroksisten talojen aikaisten katujen reunalla
kohosivat nyt monikerroksiset kivitalot, joiden välissä
siellä täällä säilyi vanhoja puutaloja. Keskusta oli
koko ajan muovautumistilassa, puurakennuksia purettiin ja kerrostaloja
rakennettiin, joten kaupunkikuva on keskustan osalta pysynyt rosoisena."

13.3 Varuskunnan
alueet ja rakennukset itsenäisyyden kaudella

13.3.1 Tilanne
ennen sotia

Vuonna 1918
luetteloitiin ja tarkastettiin kaikki itsenäisessä Suomessa
käytettävissä olevat kasarmit. Laskelma siitä, miten paljon
kuhunkin katsottiin voitavan majoittaa miehiä, antaa kuvan Lappeenrannan
varuskunnan merkityksestä verrattuna muuhun Suomeen – ainakin
majoituskapasiteetin suhteen.

Venäläisiä
joukkoja oli ajoittain ollut majoitettuna 50 000 miestä. Suomalaisia  katsottiin voitavan majoittaa
enintään 60 000 miestä. Nämä olisivat jakautuneet
puolustusministeriön historiassa esitetyn vuoden 1918 laskelman mukaan
seuraavasti:[10]

Helsinki
5 620            Koria             650

Suomenlinna                          11 000           Kouvola         2
000

Tuusula
1 000            Kyminlinna       650

Tammisaari                           2
900             Rankki             500

Turku
3 050            Hamina          3
700

Tampere
1 200            Lappeenranta1
850

Hämeenlinna                         3
300             Viipuri
ja ympär.9 630

Riihimäki
2
250             Lahti              2
000

Someri-Lavansaari
1 500            Kuopio             950

Uusikirkko                              500                Vaasa              930

Oulu                                          810             Käkisalmi       1 000

Tornio                                       130             Muut                250

Reservikasarmeihin
katsottiin lisäksi voitavan sijoittaa kesäaikaan yhteensä 8 000
miestä. Taulukon mukaan Helsinki Suomenlinnoineen sekä Viipuri ja sen
ympäristö olivat kapasiteetiltään merkittävimmät
sotilaiden majoituspaikat. Lappeenranta kuului 1 850 miehen tiloineen
keskiryhmään, etenkin jos majoituskapasiteettiin olisi laskettu
mukaan vain kesäkäyttöön tarkoitetut Lappeenrannan
reservikomppanian ja leirialueen rakennukset.

Kokonaisuudessaan
autonomian kauden kasarmien majoituskapasiteetti oli itsenäisen Suomen puolustusvoimille
riittävä. Ongelmallista oli kuitenkin rappeutumaan
päästettyjen ja muun muassa sotavankileireinä käytettyjen
kasarmien kunto. Joukko-osastot tekivät itse kiireisimmät
korjaustyöt vuosina 1918–1919. Keväällä 1919
perustettiin sotaministeriöön kasarmirakennustoimisto, ja vuodesta
1920 alkaen huolehti yleisten rakennusten ylihallitus puolustusvoimien
rakennustöistä. Olot kasarmeissa olivat kuitenkin pitkään
puutteelliset.

Ensimmäiset
uudet kasarmit rakennettiin Terijoelle, Kiviniemeen ja Valkjärvelle.
Kuitenkin esimerkiksi Kiviniemen vuonna 1922 valmistuneisiin rakennuksiin
oltiin armeijan piirissä tyytymättömiä. 1930-luvulla
rakennettiin Kannakselle Sakkolan Kiviniemeen ja Jaakkiman Huuhanmäkeen
sekä Viipuriin viestirykmentille uudet kivikasarmit sekä rakennus
sotasairaalalle. Helsinkiin rakennettiin autokomppanian kasarmi
Mechelininkadulle ja Tilkan sotilassairaala, Tuusulaan suojeluskuntain
päällystökoulu, Korialle pioneeripataljoonan uudet kasarmit ja
Lappeenrantaan uusi kasarmirakennus.[11]

Lappeenrannan
vanha varuskunta-alue otettiin sodan jälkeen lähes
välittömästi harjoitusalueineen käyttöön. Vuoden
1918 toukokuussa siirtyi Lappeenrannan varuskuntaan Tampereelta
Tykistökoulu, jonka mukana tänne majoittui yli 700 sotilasta.
Lisäksi Lappeenrantaan kerättiin valkoisen armeijan
tykistöjoukkoja ja kalustoa. Kaupungissa oli kesällä myös
Karjalan ratsujääkärirykmentti, ja varuskuntaan sijoitettiin
saksalaisia tykistöjoukkoja.

Tykistökomentaja
Hans Butz esitti saksalaisten opetuspattereiden majapaikaksi kasarmialueen
tykistökasarmia ja varasi lisäksi muutamia parakkeja
venäläisleiristä ampumakentän komennuskuntia varten
sekä suomalaisesta leirialueesta koillisen puolella sijainneen
kolmanneksen. Kaupunkiin tuli suunnitelmien mukaan sijoitettavaksi 1 300
miestä ja 1 200 hevosta. Upseereille Butz toivoi varattavan 50 asuntoa.
Lisäksi tarvittiin upseerikoulua varten koulu- tai joku muu tilava
rakennus sekä majoitustilaa suomalaista opetuskomennuskuntaa varten.
Koulun käyttöön otettiinkin myöhemmin työväentalo.

Lappeenrannan
kasarmialue oli venäläisten joukkojen, sodan ja sotavankileirin
jäljiltä huonossa kunnossa. Kasarmeja ja ampumakenttää
kunnostamaan asetettiin majuri Butzin ehdotuksesta erillinen
ampumakenttäkomissioni. Ampuma- ja leirikenttää laajennettiin
tykistöammuntaa varten kaatamalla sitä ympäröivää
metsää. Butz piti tärkeänä, että
järvirikkaassa Suomessa toimiva tykistö pystyi harjoittelemaan
ammuntoja myös vesistöjen yli. Tämän vuoksi rakennettiin
ampumamaaleja Heposaloon, Puutsaarelle, Taippoon ja Kuiraksinpellolle.
Yhteensä kunnostettiin 40 tykistömaalia, joiden läheisyyteen
rakennettiin maanalaisia suojia puhelinasemille ja ammunnan tarkkailijoille.
Ampumakentän järjestelyihin liittyivät puhelinlinjojen
vetämisen lisäksi tuliasemien lähelle rakennetut
tähystystornit. Rakennustöitä johti saksalainen
vääpeliluutnantti Oberlinner. Ne saatiin valmiiksi heinäkuun
puoliväliin mennessä.

Saksalaisten
joukkojen ja myös suomalaisen Tykistökoulun siirryttyä pois
asettui varuskunta-alueelle vuodesta 1921 alkaen autonomian kauden tapaan
ratsuväkijoukkoja, nyt Uudenmaan rakuunarykmentin ja Hämeen
ratsurykmentin muodostama ratsuväkiprikaati. Ratsuväen perinnekeruun
yhteydessä prikaatissa palvellut Bruno Toivonen kuvasi itsenäisyyden
kauden alun varuskunnan ympäristöä seuraavasti:
"Varuskunnan keskus oli kasarmialue, jota ympäröi korkea
piikkilanka-aita. Nykyisen Valtakadun puolella piikkilanka kulki
päävartiokentän eteläpuolisen kasarmirakennuksen kulmauksesta
pengerryksen reunaa pitkin Chymoksen tehtaan kulmaan. Varuskunnan portit olivat
seuraavat: kaupunginportti, leiriportti, upseeriportti ja saunaportti. Kullakin
portilla oli vartio. Kaupunginporttia käytti URR ja osa HRR:ä.
Leiriportista kulki osa HRR:ä ja suljetut osastot sekä vastaanotolle
menevät yksityiset sotilaat. Upseeriportti oli nimensä mukaan
tarkoitettu vain upseereille –– Leiriportin oikealla puolella oli
muuntaja, jossa oli sähkövuotoja. Hevoset tuntevat sähkön
erittäin helposti, ja niitä oli joskus vaikea saada
menemään muuntajan ohi. Kun ne pakotettiin menemään, ne
hyppäsivät pitkän hypyn. Leiriportista vasemmalle oli
rakennusryhmä, jossa asui Lebedeff-niminen, venäläistä
syntyperää oleva perhe. Perhe viljeli maallaan kaalia ja juurikasviksia.
Lehmä antoi perheelle maidon. Emäntä myi aidan raosta
asevelvollisille munkkeja ja maitoa––"

Edelleen
varuskunta-alueen ympäristöstä saa kuvan Bruno Toivosen
kuvaamasta, 1920-luvun puolivälissä asevelvollisten
kotiuttamispäivänä järjestetystä maastoratsastuksesta.
"Todella värikkäiksi muodostuivat nuo mieleenpainuvat
ulaaniratsastukset silloin kun 'ratsumiesten ratsumies', ratsumestari C-G.
Wahren, itse johti eskadroonansa ulaaniratsastuksia,––
Täyttä laukkaa poliisilaitoksen kohdalla yli rautatiemontun, kiidossa
nupulakivikatua, että kipinät kavioista iskivät, kohti kelttua,
missä kapeita kujia edelleen ja täyttä vauhtia kohti
"kuolemanlaaksoa". Hetkessä jäivät jyrkät
pehmeät rinteet taakse kiivaasti huohottavien ratsujen rynnättyä
harjanteelle ja jo oltiin tutulla esteradalla. Hevosetkin jo vauhdin
hurmaannuttamina kiitivät yli esteiden, missä ennen olivat jopa
kieltäytyneetkin, eteen aukeni laaja tuttu leirikenttä, vain pidetyn
eskadroonan päällikön käden viittaus ja ikäluokka oli
atakkivalmiina, ratsumestarin miekka vilahti tupesta ja samassa hetkessä
"ulaanienkin". Miekan ojennus ja raivoisa atakki alkoi kohti
sairaalamäkeä, miekat välähtivät ja jokainen nautti
vauhdin – ratsuväen suoman vauhdin hurmasta – viimeinen
ratsastus "ulaanina" HRR:ssä ––"

Bruno Toivosen
kuvauksien mukaan siis Lappeenrannassa itsenäisyyttä
edeltävän varuskunnan alueita käytettiin vielä
ratsuväkiprikaatin kaudella pääosin samaan tarkoitukseen kuin
aiemminkin. Suomen rakuunarykmentille rakennettu ja venäläisille joukoille
täydennetty kasarmialue toimi edelleen varuskunnan kasarmialueena,
nimityksellä vanha kasarmialue.

Reservikomppanian
alueella toimi prikaatin esikunta. Venäläisestä leirialueesta
muodostetulla, myöhemmin uudeksi kasarmialueeksi kutsutulla alueella
sijaitsivat reservin aliupseerikoulu, viestieskadroona ja erillinen
panssarieskadroona. Sairaala-alue oli entisessä
käytössään. Sen ja venäläisen leirialueen
välinen maasto toimi ratsastusalueena, johon oli sijoitettu maneesi.
Suomalainen leirialue oli edelleen leirialueena. Harjoitusalueet toimivat
edelleen osin entisessä käytössä. Uusista harjoitusalueista
voidaan mainita esimerkiksi Huhtiniemeen sijoitettu ampumarata ja
lähinnä sotilaiden jalan tapahtuviin harjoituksiin lunastettu alue,
"Ratsuväen harjoitusalue".

Vanhalla
kasarmialueella sijaitsi maneesin edustalla keskuskenttä. Lisäksi
molemmilla rykmenteillä oli omat kenttänsä, ja sairastallien ja
keskuskentän välimaasto oli kuormauskenttänä. Alueella oli
viisi nimettyä tietä: kaupungin puoleiselta portilta upseerikerholle
johtava Päätie, Puistotie, Upseeritie, Huoltotie ja Sairaalakatu.
Ulkopuoliset pääsivät piikkilangalla eristetylle kasarmialueelle
vain kahden vartioidun portin, Kaupunginportin ja Leiriportin, kautta.

Majoitustilat
oli jaettu ratsuväkiprikaatin rykmenttien kesken siten, että
Hämeen ratsurykmentti sai käyttöönsä kasarmialueen
itäosan ja Uudenmaan rakuunarykmentti alueen länsiosan. Molemmilla
rykmenteillä oli kaksi tallia, toinen alokkaiden ja toinen kauemmin
palvelleiden hevosille. Konekiväärieskadroonien tallit sijaitsivat
kuitenkin linnoituksessa.

Ratsuväkiprikaatin
komentaja majoittui kasarmialueella entiseen Suomen rakuunarykmentin komentajan
asuntoon. Myös upseerikerho pysyi edelleen
tehtävässään ja rannan upseerirakennukset asuntoina. Osa
upseereista asui venäläisten joukkojen linnoituksen ylätasanteen
itäreunalle 1910-luvulla rakentamissa tiilirakennuksissa.

Hämeen
ratsurykmentin osastoista kolme eskadroonaa majoitettiin päävartion
vieressä sijainneeseen venäläisten joukkojen rakentamaan suureen
tiilikasarmiin. Kolmikerroksisen rakennuksen kussakin kerroksessa oli yksi
eskadroona, joista ensimmäinen ylimmässä. Uudenmaan
rakuunarykmentin kolmen eskadroonan hallussa oli yleisten rakennusten
ylihallituksen suunnittelemista kolmesta kasarmirakennuksesta läntisin. Molempien
rykmenttien konekiväärieskadroonat majoitettiin keskuskentän
viereen venäläisten rakentamaan rakennukseen: Uudenmaan
rakuunarykmentti alakertaan, Hämeen ratsurykmentti yläkertaan.
Rakennus sijaitsi myöhemmin sotilaskodiksi muutetun 1890-luvun artellin
itäpuolella.

Niitemaan
mukaan ratsuväkiprikaatin varusmiehet oli majoitettu eskadroonittain
kasarmirakennusten suuriin tupiin. Tämä ei kuitenkaan pitäne
paikkaansa ylihallituksen rakentamissa kasarmeissa, koska näiden tupiin ei
varmaankaan olisi mahtunut koko eskadroonaa. Sen sijaan venäläisten
rakentamissa kasarmeissa tuvat olivat suuremmat.

Venäläisten
joukkojen rakennuttaman kasarmin huonejärjestelystä ja sisustuksesta
ennen sotia saa käsityksen Olle Harjapään kuvauksesta.
"Kaikki eskadroonan asevelvolliset asuivat samassa tuvassa – isossa
pylvässalissa – siten, että vanhin ikäluokka oli
lähinnä ulko-ovea ja alokkaat tuvan perällä. Tuvissa oli
kaksikerroksiset rautasängyt olkipatjoineen. Jokaisella miehellä oli
pieni, puinen kaappi. Kaapit oli asetettu päällekkäin vuoteiden
viereen. Päällysvaatteet säilytettiin vaatetelineessä
ikäluokittain. Kiväärit ja miekat olivat myös
ikäluokittain telineissään. Jokaisella oli jakkaransa vuoteen
jalkopään kohdalla. Oppitunnit pidettiin tuvassa, jolloin istuimena
käytettiin jakkaraa ja musta taulu kannettiin aulasta tupaan."

Erikoinen
piirre ratsuväkiprikaatin kasarmien kalustuksessa olivat kasarmeihin
sijoitetut puuhevoset. Näiden avulla esimerkiksi Hämeen
ratsurykmentin vuonna 1923 annetun ohjeen mukaan opeteltiin oikeaa istumisasentoa,
harjoiteltiin nousua ratsaille ilman jalustimia ja jalustimien kanssa,
ohjausasentoa ja otteita. Puuhevoset tosin soveltuivat myös simputuksen
harjoittamiseen.

Asumistasoon ei
vielä ennen sotia kiinnitetty paljonkaan huomiota. Tosin kuitenkin ylihallituksen
rakennuttamissa kasarmeissa rakennettiin 1920-luvun lopussa käytävien
päihin kuivaushuoneita. Ruoka taas valmistettiin venäläisten
joukkojen Päätien varteen rakennuttamissa kahdessa ruokalassa
vielä 1920-luvulla suurissa muuripadoissa, joita lämmitettiin
metrisillä haloilla. Tarjolla oli siis yleensä vain keitto- tai
liemiruokia. Vuosikymmenen vaihteessa asennettiin uudet kattilat ja uunit,
jolloin voitiin tehdä myös uuniruokia. Käyttöön
otettiin myös tiskaus- ja perunankuorintakone.

Uutuutena voidaan
pitää varuskunta-alueella sijainneita kahta kenttäkauppaa.
Hämeen ratsurykmentin kauppa oli sen ensimmäisessä kasarmissa ja
Uudenmaan rakuunarykmentin kauppa kaupunginportin vieressä sijainneen
rakennuksen päädyssä. Kaupoissa oli myynnissä erilaista pientä
tavaraa, esimerkiksi lukkoja, ompelutarvikkeita ja kirjoitustarvikkeita.
Lisäksi myytiin limonaadia ja munkkeja tai piparkakkuja. Kauppojen tuotto
käytettiin varusmiesten joulupakettiin. Kaupat lakkautettiin 1920-luvun
loppupuolella.

Ratsuväkiprikaati
harjoitteli päivittäin kasarmialueella, "Ratsuväen
harjoitusalueella" ja harjoituslohkoilla. Harjoituslohkot sijaitsivat
kauempana aidatusta kasarmialueesta linjalla Lappeenranta, Kourulansuo,
Hanhijärvi, Syvämaisemanjärvi ja Simola. Harjoitusalue jaettiin
lohkoiksi sen vuoksi, että Uudenmaan rakuunarykmentti käytti
kuukauden alkupuolella alueen länsilohkoa ja Hämeen ratsurykmentti
taas itälohkoa. Kuun puolivälissä ne vaihdettiin.

Eskadroonat
harjoittelivat omalla, kilvellä merkityllä ratsastusalueellaan.
Niillä oli oikeus rakentaa sinne kaviouria, esteitä ja muita ratoja.
Eskadroonat eivät saaneet käyttää muiden osastojen
ratsastusalueita.

Vuonna 1937
katsottiin tarpeelliseksi rakentaa aita prikaatin ja kaupungin maiden
väliin leirikentän suunnassa. Aita kulki länteen sairaalan
kaakkoiskulmasta ja edelleen etelään ja lounaaseen kaupungin rajalle.
Samaan aikaan aidan rakentamisen kanssa kiellettiin ratsastus kaupungin
alueella.

Maneesin ohella
harjoitettiin ratsastusta prikaatin esteratsastusradalla sairaalan
länsipuolella. Rata oli tarkoitettu ainoastaan kantahenkilökunnan
koulutusta ja kilpailuja varten. Lisäksi prikaatilla oli 1930-luvulla
kaksi laukkarataa, joista uudempi oli tarkoitettu vain
kantahenkilökunnalle, ja samoin henkilökunnalle tarkoitettu
kouluratsastusrata.

Ratsuväkiprikaatin
hevoset käytiin uittamassa Saimaan rannassa. Varsinainen uittopaikka
sijaitsi Huhtiniemen ampumaradan pohjoispuolella, ja toinen yksittäisten
hevosten uittamiseen tarkoitettu paikka sijaitsi esikunnan itäpuolella. Veden
saastumisen estämiseksi kiellettiin hevosten uittaminen kasarmialueen
rannassa kokonaan vuonna 1935.

Lappeenrannan
varuskunnan harjoitusalueissa tapahtuivat suurimmat muutokset ampumaratojen
osalta. Ratsuväkiprikaati käytti aluksi varuskunnan väliaikaista
ampumarataa. Kesäkuussa 1921 saatiin valmiiksi vakinainen ampumarata,
jonka jälkeen vanhan radan käyttö kiellettiin. Ampumaratoja
rakennettiin vähitellen lisää, ja vuonna 1934 oli Niitemaan
mukaan saatu valmiiksi kuusi ampumarataa: pienoiskiväärien ampumarata
maneesin itäpuolella, pienoiskivääritaisteluampuma-alue
leirialueen lounaispäässä tien ja sähkölinjan
välissä, pikakivääriampuma-alue Lavolan tienhaaran
eteläpuolella, konekivääriampuma-alue Lavolan tienhaaran
itäpuolella,  Huhtiniemen
ampumarata ja  taisteluampumarata.
Lisäksi oli käsikranaattien heittopaikka Lavolan tien
länsipuolella, vanhan laukkaradan keskustassa. Vaikka alueita oli melko
runsaasti, niin näillä alueilla ampumista säädeltiin
kuitenkin monin, usein asutuksen läheisyydestä johtunein
määräyksin.

Kasarmialueen
ja rakennusten kunnossapitoa vaikeutti koko sotia edeltävän kauden
ajan rahan puute. Kasarmialueen teiden kiveämiseen tai edes tarvittavan
soran ja hiekan ajamiseen ei tuntunut riittävän rahaa. Kasarmialueen
mainitaankin olleen sateisena vuodenaikana paksun liejun peitossa.
Miehistökasarmit olivat kylmiä. Käytetty
halkomäärä, joka vielä oli halkovajojen puuttuessa kosteaa,
ei riittänyt tupien kunnolliseen lämmittämiseen. Useinkaan ei
päästy määrälämpötilaan 14 asteeseen.
Lämmitys oli lisäksi kielletty toukokuun alusta syyskuun alkuun.
Myös ratsuväkiprikaatin 25 upseeriasunnon ja 19 kapitulantti- eli
aliupseeriasunnon valitettiin olevan kylmiä ja huonossa kunnossa.

Vanhat
puutallit olivat hoidon puutteessa rappeutuneet. Vuonna 1924 rakennettiin yhden
vanhan puutallin tilalle tiilinen talli. Siihen jouduttiin kuitenkin jo
kesällä 1924 tekemään korjauksia, sillä tallin muuraus
talvella oli epäonnistunut. Ongelmaksi koettiin myös se, että varuskunnan
varastoja ei voitu lämmittää ja näin niitä ei saatu
pysymään kuivina.

1920-luvun
lopussa rakennettiin uusi talli, jonka sai käyttöönsä
Hämeen ratsurykmentin ensimmäinen eskadroona. 1930-luvun lopussa
rakennettiin myös viestieskadroonalle ja aliupseerikoululle uusi talli.
Uusissa talleissa käytävät oli tehty sementistä, johon oli
sekoitettu karkeaa kivisepeliä. Myös syöttöruuhet olivat
sementtiä ja potkupuomit rautaputkesta.

Vuonna 1930
havaittiin vanhassa puumaneesissa erilaisia pullistumia ja vikoja, joiden
katsottiin saattavan aiheuttaa katon sortumisen. Prikaatin komentaja kielsi
rakennuksen käytön, ja alettiin suunnitella uutta maneesia. Rahapulan
vuoksi sitä ei kuitenkaan saatu aikaan, ennen kuin, Niitemaan mukaan,
prikaatin komentaja kävi itse vuonna 1934 Helsingissä ajamassa uuden
maneesin rakentamista. Seuraava vuonna saatiin lopulta
puolustusministeriön päätös sijoittaa Lappeenrannan
kasarminhoitoalueelle rakennusmestari. Tämä merkitsi samalla uuden
maneesin rakentamista. Se päätettiin nyt sijoittaa sairaalan ja
kasarmialueen väliselle alueelle ja samalla korjata vanha
sairaalarakennus. Korjaus ja uudisrakennus valmistuivat syksyllä 1935.

Uusi maneesi
oli tehty tiilestä, ja sen mainitaan, kuten 1800-luvun lopulla rakennetun
vanhan puumaneesinkin, olleen aikanaan Pohjoismaiden suurin. Tiilimaneesi oli
ulkoasultaan sangen vaatimaton, hallimainen rakennus. Suorakaiteenmuotoisen ja
satulakattoisen rakennuksen ikkunat oli sijoitettu seinän yläosaan,
aivan räystäslinjan alapuolelle. Ikkunalinja kiersi nauhana koko
rakennuksen. Kun vanhassa maneesissa seinät olivat matalalinjaiset ja
katto korkea, oli uudessa maneesissa päädytty matalaan
kattorakenteeseen ja korkeisiin seiniin. Sisältä rakennus oli rapattu
valkeaksi ja katon metalliset tukirakenteet oli jätetty näkyviin.
Hieman seinälinjasta ulkonevia sisäparvekkeita tukivat rapatut
pylväät. Kahden rykmentin käyttämä maneesi oli jaettu
kahteen osastoon, länsi- ja itäpuoliskoon. Maneesissa oli kahden
hallin ohella estevarastot päätyovien luona ja musiikkiparvekkeen
alla. Musiikkiparvekkeen lisäksi oli rakennettu erilliset parvekkeet
pohjoispuolelle upseereita ja heidän vieraitaan varten sekä
eteläpuolelle kanta-aliupseereita ja heidän vieraitaan varten.
Upseereille oli oma pukeutumishuone länsiosassa, kanta-aliupseereita
varten itäpuolella.

Puoliskoista
länsi oli Uudenmaan rakuunarykmentin ja itä Hämeen
ratsurykmentin käytössä kello 9–18.00. Näiden ajoista
oli lisäksi lohkaistu pienemmät ajat aliupseerikoululle,
viestieskadroonalle ja prikaatin esikunnalle. Kuuden jälkeen maneesi oli
puolitoista tuntia upseerien käytössä ja tunnin aliupseereiden.
Viikonloppuisin oli lisäksi erikoisvuoroja. Maneesin
käyttöä valvoi maneesimestari jolla oli
käytössään kaksi apulaista.

Ratsuväkiprikaati
käytti vielä 1920-luvulla leirikentän vanhoja, lähinnä
kesäkäyttöön rakennettuja puurakennuksia.

Niitemaan
kirjaaman tiedon mukaan leirialueen "vanhassa leirikasinossa" toimi
1920-luvulla sotilaskoti, sittemmin vuonna 1928 Hämeen ratsurykmentin
kantaeskadroona majoitettiin vanhalle venäläiselle leirialueelle eli
silloiselle uudelle kasarmialueelle. Myöhemmin alueelle sijoitettiin
aliupseerikoulu.

Uudelle
kasarmialueelle rakennettiin ensimmäisessä vaiheessa majoitusrakennus
ja talli. Rakennukset valmistuivat vuonna 1937. Nykyään
varusvarastona toimiva tallirakennus oli satulakattoine ja suorakaiteen
muotoinen rakennus. Puolustusministeriön arkkitehtien suunnitteleman
kasarmirakennuksen pohjakaava koostui kymmenestä vierekkäin
sijoitetusta 71 neliön tuvasta ja sen edustalla sijainneesta käytävävästä.
Portaikot, pesutilat ja käymälät sijaitsivat rakennuksen
päädyissä. Rakennus oli alun perin kolmikerroksinen. Vuonna 1981
rakennukseen lisättiin neljäs, kavennettu kerros. Ulkoapäin
valkeaksi rapattu kasarmirakennus oli ajan rakennustyylin funktionalismin
edustaja koristelemattoman, valkoisen ulko-asunsa ja muusta rakennusmassasta
kohoavien porrastornien puolesta. Myös rakennuksen neliön muotoiset
ikkunat muistuttivat aikakauden lappeenrantalaisten funktionalististen talojen
ikkunamalleja, vaikkakaan kyseessä eivät ole nauhaikkunat. Tiukasta
funktionalismista poikkeavaa oli rakennuksen satulakatto ja
räystään korostaminen.

Vielä
vuonna 1939 alueen lounaisreunaan valmistui korjaus- ja puutyöpaja,
nykyinen korjaamo sekä sen viereen autohalli, nykyinen ajoneuvohuoltamo.
Sotien jälkeen uuden kasarmialueen eli nykyisen
Päällystöopiston alueella rakennettiin jälleen uusia
rakennuksia.

Varuskunta-alueen
pommituksissa talvisodan aikana paloi yhdeksän tallia. Varuskunta-alueelle
putosi pommeja myös maaliskuun alussa, Lappeenrannan viimeisen talvisodan
pommituksen aikana, jolloin kaupunkiin pudotettiin yli tuhat pommia.

13.3.2 Tilanne
sotien jälkeen

Kasarmirakennukset
olivat toisen maailmansodan jälkeen heikossa kunnossa. "Karjalan
tykistöä" -kirjan elävän kuvauksen mukaan: "Monien
vuosikymmenien takaisista kerroksista karissut maali, pinttynyt tummuus ja
lähtemätön vanhan haju, muhkuraiset, tervatut puulattiat, kolkot
porraskäytävät ja suuret tuvat tekivät ainakin
vastatulleisiin alokkaisiin masentavan vaikutuksen".

Lappeenrannan
kasarmitilanne vastasi muun maan tilannetta. Suomen alueelle oli
jäänyt noin 2/3 sotia edeltäneen kauden kasarmeista.
Itärajan läheisyyteen oli kuitenkin rakennettu parakkivaruskuntia,
joissa oli huomattavasti tilaa, ja länsirannikon satamakaupungeissa oli
saksalaisten joukkojen rakentamia parakkikyliä. Sotien aikana rakennettuja
parakkeja oli Suomen puolella yli 13 600 kappaletta. Pääosin
autonomian kaudella rakennetut kasarmit olivat kuitenkin päässeet
pahasti rappeutumaan niin Lappeenrannassa kuin muuallakin Suomessa. Leimallista
oli myös koko maassa upseereja ja aliupseereja vaivannut vuokra-asuntojen
puute.

Vielä
vuonna 1950 oli Suomessa 4 500 varusmiestä majoitettuna parakkeihin, ja
suuri osa henkilökuntaa joutui majoittumaan väliaikaisiin asuntoihin.
Tilanteen arvioitiin kuitenkin helpottuvan. Vuosina 1951–1955
peruskorjattiin vanhoja kasarmeja ja rakennettiin myös uusia koko maassa.
Korjattuja kasarmitiloja valmistui 3 300 miehelle, josta Lappeenrannan osuuden
laskettiin olevan 684 miestä. Valtaosa korjatuista kasarmeista oli
Etelä-Suomessa. Uusia kasarmeja rakennettiin noin 4 000 miehelle, eniten
Ouluun ja Joensuun tienoille Kontiorantaan ja Ylämyllylle.
Henkilökunnan asuntojen rakentaminen pääsi vauhtiin lähempänä
1950-luvun puoliväliä. Huomattavimmat rakennuskohteet olivat
Helsinki, Hämeenlinna, Mikkeli, Niinisalo ja Oulu. Yhteensä
rakennettiin lähes 1 000 asuntoa.

Asuntopulaa
esiintyi myös Lappeenrannan varuskunnassa, sinne sijoitettujen Uudenmaan
rakuunarykmentin ja Kenttätykistörykmentti 3:n
kantahenkilökunnan keskuudessa.

Useita upseeri-
ja aliupseeriperheitä jouduttiinkin sijoittamaan kauas varsinaisesta
varuskunnasta, Kivijärven, Kantturaniemen, Taipalsaaren ja Konstun
upseeri- ja aliupseerikyliin. Sinänsä hyväkuntoiset rakennukset
oli rakennettu välirauhan aikana. Asuinalueilta lähti aamulla auto
puoli seitsemältä Lappeenrantaan ja palasi taas illalla kuudelta.
Asuntotilannetta parannettiin muuttamalla varuskunta-alueen rakennuksia
asunnoiksi. Vuonna 1948 valmistui neljä asuinrakennusta, joissa oli
yhteensä 19 asuntoa, ja vuonna 1949 sijoitettiin yhdeksän
perhettä linnoitukseen. Tämän jälkeen voitiin kauimpana
sijainnut asuinalue Kivijärvi jättää pois
käytöstä. Ulkovaruskunnissa asuivat etenkin varuskunnan uuden
tykistöjoukko-osaston henkilökuntaan kuuluvat – upseeri- ja
aliupseerikylistä oli 80 % Kenttätykistörykmentti 3:n
käytössä. Kylissä asui enimmillään noin 90
perhettä.

Kasarmirakennusten
korjaus ja kantahenkilökunnan asuntojen rakentaminen vauhdittui edelleen
1950-luvulla. Valtakadun varteen valmistui vuonna 1953 kaksi kolmikerroksista
taloa ja vuonna 1955 toiset kaksi taloa. Taloissa oli 12 asuntoa, joissa
kussakin 3 huonetta, keittiö ja kylpyhuone. Varuskunnalle myös
luovutettiin ns. vanhan leirin asuinaluetta vastaan yhdeksän puutaloa
Leirikadun varrelta. Tämän jälkeen voitiin luopua kokonaan
kauempana sijainneista asuinalueista. Viimeiset alueet Konstu ja Taipalsaari
jäivät asuinalueina pois käytöstä vuonna 1956. Tosin
senkin jälkeen alueiden asuntoja vuokrattiin kantahenkilökunnan
kesänviettopaikoiksi. Kasarmien peruskorjaus alkoi vuonna 1955. Vuoden
lopussa valmistui kasarmirakennus n:o 1, jossa suurten tupien tilalle
rakennettiin kymmenen miehen majoitustupia. Rakennuksen ullakolle sijoitettiin
luokkahuoneita. Kasarmien peruskorjaus jatkui aina vuoteen 1959 asti.

Rakennustyöt
pani toimeen Emil Skog puolustusministerikaudellaan 1950-luvulla. Hän oli
myös sosiaalidemokraattisen puolueen puheenjohtaja ja rakennutti kasarmeja
työllistämistöinä. Kasarmien rakennustyömailla annettiin
myös rakennusalan ammattikoulutusta. Ensimmäisen kerran
työllisyysvaroja saatiin käyttöön merkittävästi
vuonna 1953, ja vuonna 1955 alkoi laajamittainen uusien kasarmialueiden
rakentaminen pohjoiseen. Suurimmat varuskuntien korjaus- ja rakennustyöt
olivat valmiina 1970-luvun loppuun mennessä.

Sotien
jälkeen suurimmat rakennustyöt varuskunnassa tehtiin
venäläisellä leirialueella eli nykyisen
Päällystöopiston alueella. Oppilasmäärän noustua
osoittautui vanha koulurakennus oheistoimintoineen liian pieneksi kanta-aliupseerikoululle.
Uudisrakennussuunnitelmat kaatuivat aluksi kuitenkin
määrärahojen puutteeseen. Myös tämä hanke
käynnistyi vasta, kun työllisyyden turvaamiseksi jaettuja rahoja
alettiin sijoittaa myös puolustusvoimien töihin. Aliupseerikoulun
johtaja määritteli esityksessään 16.10.1957, että
koululle tuli rakentaa ruokala kaikkine lisätiloineen, voimistelu- ja
juhlasali, sauna ja liinavaatevarasto, esikuntatilat, 10 luokkahuonetta,
asunnot talonmiehelle ja keittiöhenkilökunnalle, tilat
oppilaskomppaniaa varten, tilat varusmieskomppaniaa varten ja elokuvaluokka.

Aliupseerikoulun
rakennushanke toteutui kolmessa vaiheessa. Ensimmäisen ja toisen vaiheen
tilat sijoitettiin yhteen rakennukseen, jonka rakennustyöt alkoivat
joulukuussa 1957 ja päättyivät vuonna 1959.
Ensimmäisessä vaiheessa rakennettiin keittiö ja ruokala 300
miehelle, voimistelusali, miehistön sauna, esikuntatilat, opetusluokkia,
talonmiehen asunto ja lämpökeskus. Heti ensimmäisen vaiheen
jälkeen toteutetussa toisessa vaiheessa rakennettiin koulutustiloja.  Kanta-aliupseerikoulun
käyttöön rakennus luovutettiin 8.6. 1959. Rakennuksen
arkkitehtina toimi Osmo Lappo. Sen luonnehdittiin Aliupseeri-lehdessä
muutama vuosi sen valmistumisen jälkeen olevan "yksilöllinen,
suomalaista arkkitehtuuria kauniisti edustava luomus. Se sulautuu maastoon
erinomaisesti ja on myöskin käytännöllisyydessään
yksinkertainen ja luonteva".

Rakennuksen
suunnittelija Osmo Lappo kuvasi maaston olevan "vankkaa puuta kasvava
harju, jolta on komea näköala Saimaalle". Rakennus oli
arkkitehti Lapon kuvauksen mukaan suunniteltu kaksitasoiseksi. Huolto- ja
ajoliikenne ohjattiin tien puolelta alempaan tasoon, kun taas ylemmän
tason sisäänkäynnit palvelivat liikennettä majoitustiloista
koulutustiloihin ja esikuntaan. Näin voitiin Lapon mukaan rauhoittaa
rakennusten väliin jäävä harjualue yksinomaan
jalankulkuliikenteelle. Rakennuksessa oli arkkitehdin mukaan pyritty kirjavasta
tilaohjelmasta huolimatta "rakenteelliseen selkeyteen ja rakenteiden
yksinkertaisuuteen". Koulu rakennettiin teräsbetonisten pilareiden ja
seinien varaan. Julkisivut olivat punatiiltä ja kateaineena sinkitty
teräspelti.

Päällystöopiston
alueen asemakaavassa rakennusten sijoittaminen maastoon ja jalankulkuliikenteen
ja huolto- ja ajoliikenteen sijoittaminen erilleen olivat puolustusvoimien
rakennushankkeissa tuttua uusien varuskuntien yhteydessä. Kasarmialue tuli
uusissa varuskunnissa puolustusministeriön arkkitehdin Vilho Nokon
laatimien suunnitelmien mukaan sijaitsemaan muutaman kilometrin laajuisella
alueella. Periaatteena oli kasarmialueen eriyttäminen eri alueisiin
käyttäjien mukaan. Varuskunta-alueen tiet järjestettiin
suunnitelmassa siten, että eri ryhmät liikkuisivat mahdollisimman
vähän toistensa alueella.

Kanta-aliupseerikoulun
rakennukselle oli tyypillistä matala seinälinja, jossa olivat
korkeat, metsäiseen maastoon avautuvat ikkunat. Ikkunoiden ylä- ja
alapuolella olivat kapeahkot seinälamellit. Seinäpinnasta ulkonivat
julkisivun puolella kahdet portaat. Näiden päälle oli sijoitettu
kaksiosainen lippa, joka oli tuettu tummaksi maalatulla tukirakenteella.

Takajulkisivultaan
rakennus oli kaksikerroksinen. Kerrosten välissä oli tiililamelli,
yläkerroksen ikkunoiden yläpuolella valkoinen lamelli.
Sisätiloille olivat tyypillisiä ylös sijoitetut sisäikkunat
huonetilojen välissä sekä avara ja valoisa vaikutelma. Uutuus
Lappeenrannan varuskunnan rakennuksiin verrattuna oli rakennuksen nauhaikkuna,
jollei 1930-luvun uuden maneesin seinän yläosan ikkunanauhaa oteta
lukuun. Funktionalismin suosiman nauhaikkunan on sinänsä todettu
yleistyneen tai jopa olleen ensimmäinen laatuaan Lappeenrannassa vasta
Päällystöopiston rakennuksen myötä.

Lappeenrannan
päällystöopiston tapaan myös muut puolustusvoimain
1950-luvun lopussa ja 1960-luvun alussa rakennuttamat sotilasrakennukset
nojasivat ratkaisuiltaan moderniin arkkitehtuuriin. Yhteisiä
piirteitä rakennuksille olivat esimerkiksi niiden tarkkaan harkittu
sopeuttaminen ympäröivään luontoon, yksinkertaiset,
"puhtaat" muodot ja usein punatiilen käyttö hieman Alvar
Aallon tapaan. Alueiden ja rakennusten suunnittelijoina toimivat Lappeenrannan
kanta-aliupseerikoulun lisärakennuksen suunnittelijan Osmo Lapon ohella
muun muassa Timo ja Tuomo Suomalainen, Pentti Viljanen, Reino Lammin-Soila,
Pertti Autio, Jorma Pankakoski ja Pentti Pajarinen. Parhaimmillaan rakennukset
ja varuskunta-alueet ovat erinomaisia esimerkkejä sotien jälkeisen
kauden alkuvuosikymmenten tyylikkäästä modernistisesta
rakennustaiteesta.

Päällystöopiston
rakennussuunnitelman kolmas vaihe ei ollut vielä 1960-luvun alussa
päässyt alkamaan, mutta rakennusohjelma oli kuitenkin
kokonaisuudessaan hyväksytty. Tässä vaiheessa tuli rakentaa
komppanioiden majoitustilat, elokuvaluokka ja sotilaskoti. Rakennussuunnitelmat
muuttuivat ja viivästyivät jonkin verran. Vuonna 1968 muutettiin
aliupseerikoulun vanha talli varastoksi. Muutostyön piirustukset laati
ruokala- ja koulutusrakennuksen tapaan arkkitehtuuritoimisto Osmo Lappo.
Rakennuksen katselmus pidettiin 11.6.1968.

Vuosien 1966 ja
1981 peruskorjausten jälkeen päällystöopiston vanhaan
majoitusrakennukseen sijoitettiin myös luokkia, sotilaskoti, kuntosali ja
varastotiloja. Vuonna 1978 rakennettiin toinen majoitusrakennus. Osmo Lapon
suunnittelemaan, tasakattoiseen ja kolmikerroksiseen rakennukseen oli
oppilashuoneiden ohella sijoitettu kahvila ja varastotiloja. Lapon toimiston
piirustusten mukaan rakennettiin vielä vuonna 1991 valmistunut kuntotalo.

Varuskunta on
aina 1990-luvulle saakka pysynyt Lappeenrannassa pääosin jo
1800-luvun aikana vakiintuneella alueella ja rakennuksissa. Sotien jälkeen
varuskunta joutui kuitenkin enenevässä määrin luopumaan
kaupungin läheisyydessä sijaitsevista harjoitusalueistaan. Kaupunki
lunasti jo vuonna 1947 puolustusministeriöltä 63 tonttia leirikentän
itäpuolelta. Alue oli 1930-luvulla ostettu varuskunnan harjoitusalueeksi.
Kesämäen-Soturimäen tontit varattiin maanhankintalain mukaan
tontteihin oikeutetuille eli lähinnä rintamamiehille.
Leirikentän harjoituskäyttöä lisäksi hankaloitti
lisääntyvä lentoliikenne.

1960-luvulla
luovutettiin edelleen harjoitusalueita kaupungille. Tilalle hankittiin alueita
kaupungin lähialueilta, muun muassa Merenlahdelta. Alueista luovuttiin ja
korvaavia hankittiin usein vaihtokaupoilla kaupungin kanssa. Lisäksi
esimerkiksi Taipalsaarella sijainnut "ulkovaruskunta" 12
hehtaarin maa-alueineen myytiin Virkamiesliitto ry:lle lomakyläksi.

Tärkeimmät
varuskunnan alueluovutukset vuoden 1952 jälkeen olivat luopuminen
leirikentän alueella 143 hehtaarin alueesta, Huhtiniemen 51 hehtaarin,
Kesämäen 20 hehtaarin alueesta, Saareksenmäen 25 hehtaarin ja
linnoituksen n. 7 hehtaarin alueesta.

Viime
vuosikymmeninä on varuskunnan alue edelleen käsittänyt vanhan
kasarmialueen pihoineen ja varastoineen. Kasarmialueen pääportit
sijaitsivat 1990-luvulle tultaessa edelleen kaupungin kirkon ja Chymoksen
tehtaan luona. Varuskunnan lähiharjoitusalueena toimi noin kahden
kilometrin päässä lentokentän eteläpuolella eli
entisen leirikentän alueella sijainnut noin 220 hehtaarin laajuinen alue.
Ampumakoulutus oli siirtynyt Huhtiniemestä Taipalsaarelle, yli 30
kilometrin päähän kasarmialueesta. Taipalsaarella sijaitsivat
myös leiri- ja harjoitusalue suuria leirejä ja ammuntoja varten.

Uudenmaan
rakuunarykmentin siirron jälkeen vuonna 1990 vanhan kasarmialueen
viidestä kasarmista oli edelleen käytössä neljä.

13.4.
Kaupunkirakenteen erityispiirteitä

Lappeenrannan
kaupunkirakenne muuttui lopullisesti vasta sotien jälkeen. Uusiksi
kaupunkirakenteen erityispiirteiksi tulivat autoliikenteen merkitsemät
kadut, kiviset kerrostalot ja julkiset rakennukset. Sen sijaan aiemmalle
kaupunkirakenteelle tyypilliset matalat puiset kaupunkirakennukset katosivat
lähes kokonaan uudisrakentamisen myötä. Kaupunkikuvalle oli
tyypillistä jatkuva muutos ja tietynlainen keskeneräisyys, jatkuva rakentaminen.

Vielä
1970- ja 1980-luvulla Lappeenrannan keskusta-alueen vanhojen puutalojen purku
jatkui kiivaana. Purkamiset herättivät toisaalta vastustustakin,
joskaan tämä ei ollut kovin tehokasta – toki joitakin
rakennuksia kuitenkin saatiin säilytetyksi. Kooste tapahtumia valppaasti
seuranneiden sanomalehtien otsikoista aikakaudelta valaisee kaupunkikuvan
muutosta. Vuonna 1975: "Museo- ja kuvataidelautakunta:
Rakennushistoriallisesti arvokkaat rakennukset
säilytettävä",[12]
1976: "Vanha ja arvokas on säilytettävä",[13]
1979: "Kilta vaatii: Vanhat puutalot säilytettävä",[14]
1978: "Keskustan vanhoille puutaloille ei toivoa Lappeenrannassa",[15]
1979: "Kaupunkikuvaselvitys lähtee kierrokselle",[16]
1981: "Kaksi arvokasta puutaloa puretaan Lappeenrannassa",
"Purkutuomio", "Lappeenranta tuhoaa arvokkaan
puukorttelin", "Lappeenranta menettämässä
identiteettiään",[17]
1983: "Kauppakadun pikkukauppoja pois uuden liiketalon tieltä",[18]
1984: "Kauppakadun puutalot katoavat kevään aikana",[19]
1985: "Viimeinen puutalo" "Kilta puutalon puolesta",[20]
1987: "Museoväki pohtii rakennussuojelua"[21].

Kun
Lappeenrannan vanha puutaloihin perustuva kaupunkirakenne kirjaimellisesti
hajosi sotien jälkeen, säilyivät varuskunta-alueet edelleen
keskustan kaupunkirakenteen osatekijöinä. Kiinnostavaa on toisaalta
myös Lappeenrannan suuren leirikentän esiintyminen edelleen
kaupunkirakenteessa. Leirikenttä ei tosin kokonaan enää ollut
sotilaiden käytössä – rakuunoiden jalkauttamisen
jälkeen sillä ei enää olisi ollut varsinaista tehokasta
käyttöä harjoitusalueena – vaan se toimii lentokenttänä.
Jo 1950-luvun yleiskaavatyön yhteydessä todettiin, että
Lappeenrannassa oli sijainniltaan ja kenttäpohjaltaan eräs Suomen
parhaista lentokentistä,[22]
ja edelleen ainakin kentän sijainti on hyvä matkustajien kannalta, se
kun on aivan kaupungin keskustan läheisyydessä.

Myös
linnoituksen alue säilyi muutoksitta kaupunkirakenteessa, vaikka alueen
sotilaskäyttö vähenikin. Itsenäisyyden kauden alussa
työskenteli valta-osa linnoituksen asukkaista vanginvartijoina.
Kaupunginosassa asui vuonna 1920 – vankeja lukuun ottamatta –
yhteensä 117 henkeä. Tällöin armeijan hallitsemat
rakennukset olivat asumattomia. Samana vuonna linnoituksen länsireunan ja
Pallon maisemaa muutti Rapasaaresta Pallonlahteen rakennetun pengerryksen päälle
tehty rautatie, joka johti Tyysterniemelle vuonna 1922 rakennetulle
Rikkihappotehtaalle.

Vuonna 1940
linnoituksessa asui enää 87 henkilöä, 0,7 % kaupungin
väkiluvusta. Asukkaat saivat elantonsa joko armeijasta tai vankilasta. He
asuivat pääosin kahdessa asuinkasarmissa, joista toisessa asui
vankilanjohtaja ja muuta vankilan henkilökuntaa, yhteensä 24
perhettä, ja toisessa asui 11 ratsuväkiprikaatin henkilökuntaan
kuuluvaa perhettä. Vielä asui linnoituksessa entiseen komendantin
taloon sijoitetun Lappeen tuomiokunnan käräjätalon notaari ja
Rapasaaressa rautatien kirjuri perheineen.

Vuonna 1950 oli
linnoituksen asukasmäärä noussut. Räsäsen mukaan
syynä tähän oli asuntopula, jonka takia huonokuntoisiakin
rakennuksia otettiin asuinkäyttöön. Linnoituksessa asui
runsaasti upseereja ja kaupungin omistamissa rakennuksissa muun muassa
poliiseja, virkailijoita, ammattimiehiä ja työmiehiä. Alueen
väkiluku oli 326 henkilöä eli 2 % kaupungin väkiluvusta.
Sitten asukkaitten määrä putosi hitaasti, ja vuonna 1960
linnoituksessa asui enää 1,4 % kaupungin väestöstä.
Alueen rakennusten kunnossapitoon, etenkään puurakennusten, ei
kiinnitetty huomiota. Poikkeuksellisesti laajennettiin vankilan siirryttyä
pois sen puinen työhuonerakennus urheiluhalliksi, jonka puolustusvoimat
vuokrasi Lappeenrannan Urheilutalo Oy:lle vuonna 1947. Rakennusta laajennettiin
edelleen vuonna 1951.

Linnoituksen
historiallinen merkitys paikallisena ja valtakunnallisena muistomerkkinä
alkoi selvitä vasta 1960-luvulta lähtien. Linnoituksen
suojelupyrkimyksiä ajoi Lappeenrannassa erityisesti Lappeenrannan Kilta.
Se suhtautui torjuvasti linnoituksen uudisrakentamiseen ja esitti alueen
säilyttämistä ja entistämistä. Lopullisesti
linnoituksen korjaustöihin päästiin vasta 1980-luvulle tultaessa.

13.5
Kaupunkirakenteen vaikuttaneet tekijät itsenäisyyden kaudella

Matti
Räsänen on Lappeenrannan itsenäisyyden aikaa
käsittelevässä historiateoksessa listannut kaupungin luonteen
kuvailun yhteydessä Lappeenrannan kaupunkitilaa muokanneita
tekijöitä. Ensimmäinen tekijä oli hänen mukaansa
talouselämä: "Talouselämän voimakas rooli
kaupunkitilan muokkaajana on ollut merkittävä ellei suorastaan
ratkaiseva". Toinen merkittävä kaupunkikuvaan vaikuttanut
tekijä on Räsäsen mukaan liittynyt puolustuspolitiikkaan.
Linnoitus on yksi kaupungin symboleista, sen käytössä on vain
tapahtunut muutos sotilaallisesta kulttuuriseen. Tärkeitä olivat
myös 1800-luvun lopulla rakennetut tiilikasarmit ja harjoitusalueet
sekä Lappeenrantaa koko maan laajuisesti symboloivat ratsuväkiprikaatin
itsenäisyyden kauden alun punahousut. Sotaväki on hänen mukaansa
edelleen (vuonna 1989) säilynyt leimallisesti kaupunkikuvassa.[23]

Lappeenrannan
itsenäisyyden kauden kaupunkirakenteeseen kuuluvat edelleen laajat
sotilasalueet aivan keskustan välittömässä tuntumassa. Ne
eivät ole sanottavammin pienentyneet aiemmasta, sillä niitä on
näihin päiviin asti käytetty ja käytetään
ilmeisesti vielä tulevaisuudessakin.

Linnoituksen ja
sotilasalueiden säilymistä on edistänyt myös kaupungin
kasvun pysähtyminen. Vielä vuonna 1967 arvioitiin Lappeenrannan
väkiluvun nousevan vuoteen 2 000 lähes 100 000 henkeen, sata
prosenttia nykyistä ylemmäksi. Kasvuarviot havaittiin 1970-luvulla
liioitelluksi, mikä vähensi kaupungin halua hankkia sotilasalueita
tarkoituksiinsa ja siten turvasi esimerkiksi varuskunnan kasarmialueen
käytön entiseen tapaan.[24]

Varuskunnan
käyttämien alueiden ja rakennusten säilymistä ovat tukeneet
myös muut syyt. Everstiluutnantti Jukka Suviniemi kosketteli
Sotilasaikakauslehdessä vuonna 1972 varuskunta-alueeseen Lappeenrannan
kaupungin taholta kohdistuvia maankäyttötarpeita. Hän piti
tiesuunnitelmia, joissa ohitustie olisi kulkenut kasarmialueen läpi,
mahdottomina toteuttaa. Tätä hän perusteli kasarmialueen
rakennustaiteellisilla arvoilla, jotka tuli säilyttää
jälkipolville. Ohitustien sisältävää kaavaa ei
Suviniemen mukaan varmaankaan olisi asemakaavan vahvistaja voinut  hyväksyä ja lisäksi
" myös muinaistieteellinen toimikunta tuntenee kiinnostusta tätä
arvokasta, suhteellisen hyvin säilynyttä kokonaisuutta kohtaan."[25]

Vaikka
everstiluutnantti Suviniemi vastusti varmaankin läpikulkutietä
muistakin syistä kuin rakennustaiteellisten arvojen vuoksi –
läpikulkutie olisi epäilemättä haitannut toimintaa
kasarmialueella – on Suviniemen kirjoituksessa kiinnostava ilmaus
varuskuntakaupungin sotilasalueisiin kohdistuvasta uudesta
vaikutustekijästä: varuskunnan historia ja alueen rakennushistoria
otettiin huomioon päätettäessä alueen uudesta
käytöstä. Tätä voitaisiin tämän vuoksi
kutsua esimerkiksi antikvaariseksi vaikutustekijäksi.

Tämän
uuden tekijän juuria voidaan hakea jo 1800-luvun alusta, jolloin
Lappeenrantaan kesäharjoituksiin tulleet upseerit pystyttivät
linnoituksen edustalle muistomerkin Lappeenrannan taistelun muistoksi. Tekoon
ei kuitenkaan liene liittynyt minkäänlaisia pyrkimyksiä jo
merkityksensä menettäneen linnoituksen tai sen vallitusten
säilyttämisestä rakennusmuistomerkkinä.

Vanhimman
varuskunta-alueen, linnoituksen, muutos lakkauttamisen jälkeen ensin
venäläisen varuskunnan sijoituspaikaksi, sitten vankila-alueeksi ja
laitakaupungiksi ja myöhemmin rakennusmuistomerkiksi oli keskeistä
antikvaarisen vaikutustekijän kehittymisessä. Linnoituksen
historiallinen merkitys paikallisena ja valtakunnallisena muistomerkkinä
alkoi selvitä vasta 1960-luvulta lähtien. Linnoituksen suojelua ajoi
Lappeenrannassa erityisesti Lappeenrannan Kilta, joka perustettiin vuonna 1949
kaupungin 300-vuotisjuhliin liittyen. Kilta varoitti linnoituksen
uudisrakentamisesta ja esitti alueen säilyttämistä ja
entistämistä. Keskustelua herätti erityisesti linnoituksen
ensimmäinen uudisrakennus pitkiin aikoihin: Yleisradion vuonna 1972
– samana vuonna kuin Sotilasaikakauslehden kasarmialuetta
käsittelevä artikkeli julkaistiin – valmistunut radiotalo.
Lopullisesti linnoituksen korjaustöihin ja alueen kehittämiseen
myös rakennusmuistomerkkinä päästiin vasta 1980-luvulle
tultaessa.

Linnoituksen
suojelua vahvisti myös matkailuelinkeinon kehitys. 1980-luvun
loppupuolella Lappeenrannan matkailupäällikkö katsoi
linnoituksesta voitavan tehdä Lappeenrannan käyntikortti, "gamla
stan". Hänen mielestään historiasta voitaisiin aivan hyvin
tehdä hyviä matkailutuotteita. Kaupungin virkamiehistä
asetettiinkin linnoitusta kehittämään työryhmä, jonka
arvovaltaa korosti se, että sitä johti kaupunginjohtaja.
Työryhmän tavoitteena oli muodostaa linnoituksesta toimiva vanha
kaupunki, jossa jokainen rakennus olisi kunnostettu.

Puolustusvoimissa
Lappeenrannan historia varuskuntakaupunkina ymmärrettiin jo varhain.
Esimerkiksi aliupseeriliiton täällä pidetyn vuosikokouksen
johdosta vuonna 1960 julkaistussa Lappeenranta-teemanumerossa tuotiin esiin
kaupungin pitkät perinteet varuskuntakaupunkina.

Samassa
teemanumerosta ilmenee toisaalta, että historian asema kaupungissa
miellettiin kuitenkin uuden, dynaamisen ajan rinnalla toissijaiseksi. Linnoituksen
valleja selittävässä kuvatekstissä luonnehdittiin
linnoituksen merkitystä seuraavasti: "Lappeenrannan vanhat vallit
ovat muistona kaupungin sotaisesta historiasta. Ne antavat kuitenkin maisemaan
viehättävän vaikutuksen ja samalla kesäjuhlille sekä
kesäteatterille viihtyisän paikan. Maiseman keskellä näemme
Lappeenrannan symbolin – vesitornin."

Puolustusvoimien
taholla historian oivaltaminen, antikvaarinen vaikutustekijä, juontaa
toisaalta juurensa joukko-osastoissa jo pitkään harrastetusta niiden
perinteiden vaalinnasta. Tätä tekijää voidaan
pitää osana sotilaskoulutusta ja maanpuolustustyötä,
yhteishengen luomista. Perinteiden vaalinta korostui vuonna 1957, kun Suomen
joukko-osastoille annettiin historialliset nimet – esimerkiksi
Kenttätykistörykmentti 3:lle Karjalan tykistörykmentti ja
jääkäreille Uudenmaan rakuunapataljoona. Lisäksi
joukko-osastoissa aloitettiin kiltatoiminta. Esimerkiksi vuonna 1965 perustettu
Tykistörykmentin kilta sai muiden kilta- ja veteraaniyhteisöjen
tapaan tärkeässä roolissa vuonna 1968 vietetyissä rykmentin
50-vuotisjuhlissa. Paraatin jälkeen veteraanit marssivat
ryhmittyneinä niiden joukko-osastojen mukaan, joissa he olivat palvelleet.
Juhlapuheessaan Kaakkois-Suomen sotilasläänin komentaja kenraalimajuri
Matti Hannila piti sotaveteraanien ja tykistökiltalaisten
läsnäoloa juhlassa osoituksena veteraanien kiintymyksestä
joukko-osastoonsa.

Kun
joukko-osastoissa palvelleet reserviläiset ja kantahenkilökunta
epäilemättä liittävät palveluaikansa muistoihin
myös joukko-osaston fyysisen ympäristön, varuskunnan alueet ja
rakennukset, voi hyvin ymmärtää, että Lappeenrannan
varuskunta-alueiden säilyttämisellä on kaikupohjaa heidän
keskuudessaan.

Perinteiden
vaalimaan pantiin myös sotien jälkeisen Lappeenrannan varuskunnan
kolmas tärkeä sotilasyksikkö eli Päällystöopisto.
Se sai vuonna 1956 vaalittavakseen Vöyrin koulun perinteet ja vuonna 1990
niihin liitettiin Uudenmaan rakuunoiden perinteet.

Osana
perinteiden vaalimista heräsi 1980-luvun puolivälissä myös
ajatus Lappeenrannan varuskunnan historian kirjoittamisesta. Sitä
valmisteleva toimikunta solmi syksyllä 1987 historian kirjoittamisesta
sopimuksen. Hanketta perusteltiin varuskunnan suurella merkityksellä
Lappeenrannan historiassa. Kaivattiin kaupungin historioita täydentävää,
erilaista näkökulmaa edustavaa teosta, joka kattaisi koko kaupungin
historian pituisen ajanjakson 1600-luvun lopusta nykypäiviin.

Konkreettisesti
varuskunta-alueen rakennusmuistomerkki- arvo otettiin huomioon nimenomaan
tiesuunnitelmien yhteydessä. Vanhan kasarmialueen tulevaisuutta pohdittiin
jo 1960-luvulla kaupungin tiesuunnitelmien yhteydessä.
Puolustusministeriö vastusti lausunnoissaan vuosina 1961 ja 1964
varuskunta-alueen kautta kulkevaa tieyhteyttä. Edelleen vuonna 1978
kaupunki esitti tien rakentamista vuosien 1978–1990 runkosuunnitelmassa.
Puolustusministeriö antoi jälleen kielteisen lausunnon
tiesuunnitelmasta – pohjoisesta sisääntulotiestä
kaupunkiin – ja pyysi lisäksi museovirastolta lausunnon kasarmialueen
kulttuurihistoriallisesta arvosta.

Museoviraston
rakennushistorian osaston lausunnossa torjuttiin ehdottomasti
sisääntulotien rakentaminen kasarmialueen läpi. "Alueella
olevat rakennukset, harjoitusalueet ja puusto sekä niiden
tarkoituksenmukainen sijainti harjulla järven rannassa muodostavat rakennustaiteellisesti
ja kulttuurihistoriallisesti merkittävän yhtenäisen
kokonaisuuden, joka museoviraston käsityksen mukaan tulee ehdottomasti
säilyttää koskemattomana." Museovirasto antoi samaan aikaan
myös Lappeenrannan kaupungille samansisältöisen lausunnon.

Myöhemminkin,
kun esimerkiksi aiottiin purkaa eräitä varastorakennuksia ja muun
muassa laajentaa ruokalarakennusta, pyydettiin museovirastolta vuosina 1980 ja
1981 lausunnot suunnitelmista.

Antikvaarinen
vaikutustekijä on näkynyt myös kaupungin suhtautumisessa
varuskunnan alueeseen. Uudenmaan rakuunapataljoonan siirron myötä oli
jonkin aikaa esillä myös kasarmialueen siirto kaupungille. Sitä
pidettiin kuitenkin ongelmallisena. Alue tosin sijaitsi kaupungin keskustassa,
mutta kaupungilla ei sinänsä ollut varsinaista puutetta maista.
Toisaalta eräs lappeenrantalainen valtuutettu totesi: "jos vanha
varuskunta-alue jää kaupungin käsiin, se saattaa olla suurempi
rasite kuin hyöty. Museovirasto valvoo tunnontarkasti ettei vanhojen
kasarmien ulkonäköön puututa. Se rajoittaa ratkaisevasti
järkevää toimintaa alueella."

Linnoituksen
säilyttämistä ja sen kaupunkirakenteen
"jähmettämistä" tuki kaupungissa herännyt
yksityisten henkilöiden, järjestöjen ja museoviranomaisten
historiatietoisuus eli antikvaarinen vaikutustekijä. Sama tekijä on
lopulta ilmeisesti johtamassa myös Suomen rakuunarykmentin vanhan
kasarmialueen ja reservikomppanian alueen säilyttämiseen.
Tämä taas todennäköisesti merkitsee, että sotilasalueet
– vaikka niiden käyttö saattaisikin siirtyä pois
puolustusvoimilta – säilyvät osana Lappeenrannan
kaupunkirakennetta, kaupunkikuvaa. Tämä koskee ainakin
tällä hetkellä reservikomppanian aluetta, joka ei enää
ole sotilaiden käytössä, vaan asuin- ja kulttuuritoimintojen
käytössä.

Sotilasalueet
ovat passivoineet kaupunkirakennetta 1900-luvulla. Rakennuksia ja alueita
hoidettiin ja käytettiin. Vaikka ne oli rakennettu, ostettu tai
lahjoitettu jo edellisinä vuosisatoina, ne tuntuivat edelleen
kaupunkirakenteessa, muun kaupungin kaavoituksessa ja rakentamisen ja
alueellisen kehityksen suuntautumisessa.

[1]Lappalainen 1981,
s. 59; Toivanen 1988, s. 36, 37, 48, 56, 68-74, 106, 107. Venäläinen
sotaväki toimi sekä valkoisten että punaisten joukkojen
aseistuksen lähteenä. Aseita sekä annettiin että myytiin molemmille
osapuolille. Toivanen 1988, s. 41, 42.

[2]Toivanen 1988, s.
83-85; Toivanen 1989, s. 589, 590.

[3]Niitemaa 1979, s.
375.

[4]Toivanen 1988, s.
83-85; Toivanen 1989, s. 589, 590.

[5]EKM Eero Muinosen
kokoelma, Lappeenrannan garnisoonin päällikkö,
valmistusmääräyksiä Lappeenrannan Garnisoonille uhkaavien
levottomuuksien odottaessa. Suomen tykistökoulu, hälytyksen
valmistelu mahdollisen epäjärjestyksen sattuessa. 6.8.1918.

EKM Eero
Muinosen kokoelma, Artillerie Kommendeur des Deutschen Generale in Finnland 29.10.1918. Kapteeni Otto W. Palmroth oli Lappeenrannan
reservikomppanian viimeinen päällikkö. Reservikomppanian
lakkauttamisen jälkeen kaupunkiin asumaan jäänyt Palmroth sai
myöhemmin everstiluutnantin arvon ja oli näkyvä hahmo kaupungin kunnalliselämässä.
Eero Muinosen tiedonanto 15.12.1991.

EKM Eero
Muinosen kokoelma, Chef des Generalstabes. Sicherheismassnahmen 5.11.1918; EKM Eero Muinosen kokoelma, yleisesikunnan
päällikkö venäläisten joukkojen
liikehdinnästä 11.11. 1918.

EKM Eero Muinosen kokoelma, puolustussuunnitelma Lappeenrannan
garnisoonille 4.6.1919.

EKM Eero Muinosen
kokoelma, kersantti Toivo Söderman STK:n esikunnalle 12.10.1918.

EKM Eero Muinosen
kokoelma, Etelä-Saimaa 3.6., 12.7., 5.8., 26.8.1919; Nieminen 1985, s. 36.

EKM Eero Muinosen kokoelma, Etelä-Saimaa 4.9.1919.

[6]Jormakka 1984, s.
6, 7; Toivanen 1988, s. 157-165, 180. Viidennen kaupunginosan eli Leirin
kaupunginosan ensimmäinen kaavasuunnitelma sisältyi jo vuoden 1892
keisarikaavaan. Kaupunginosan suuret teollisuustontit eivät kuitenkaan
menneet kaupaksi ja ne muutettiin pienemmiksi asuintonteiksi 1930-luvulla.
Asuinalueeksi suunnitellun kaupunginosan eteläosa muutettiin vielä
myöhemmin teollisuusalueeksi ja alueelle rakennettiin sodan jälkeen
pistoraide. Räsänen 1989, s. 133, 134.

[7]Jormakka 1984, s. 8
ja korjauslehti; Toivanen 1988, s. 166, 167; Räsänen 1989, s. 145,
147.

[8]Kivinen Arkkitehti
1-2/1957, s. 25.

[9] Jormakka 1984, s.
8; Toivanen 1988, s. 147.

Jormakka 1984, s. 8;
Toivanen 1988, s. 170, 172, 173,
179. Lappeenrannan keskustan asemakaavan suunnittelukilpailun vaiheista ks.
Toivanen 1988, s. 170-180.

Räsänen
1989, s. 109, 110.

Räsänen
1989, s. 125; Toivanen 1989, s. 215.

Räsänen
1989, s. 129.

Räsänen
1989, s. 149, 150. Poikkeuksena kaupungin yksikerroksisten puurakennusten joukossa oli kaksikerroksinen puutalo,
Kauppakadun ja Ainonkadun kulmatontilla sijaitseva ns. Wolkoffin talo. Sama, s.
150.

Räsänen
1989, s. 151,

Räsänen
1989, s. 151.

Räsänen
1989, s. 151, 152, 157.

Räsänen
1989, s. 153.

Räsänen 1989, s. 155-158.

Toivanen 1988, s.
162-165; ks. myös Hoffman 1988, s. 516, 517.

Räsänen
1989, s. 161, 162.

Räsänen
1989, s. 160, 161, 164; Hoffman 1988, s. 519, 520.

Etelä-Saimaa
28.12.1985. Rakennusneuvos Pentti Sallan artikkeli "Lappeenrannan kaupunkikuva".

Räsänen
1989, s. 163.

Räsänen
1989, s. 165.

[10]Terä &
Tervasmäki 1973, s. 55.

[11]Kronlund 1988, s.
264-267, 514, 515.

Rauanheimo 1957, s.
81-84, 100; Paulaharju 1982, s. 41, 52, 56-61.

Rauanheimo 1957, s.
85, 86, 94; Paulaharju 1982, s. 63.

Niitemaa 1979, s. 393, 394.

Himanen 1979, s. 8.

Niitemaa 1979, s.
611, 612.

Niitemaa 1979, s.
384-386, 394.

Niitemaa 1979, s.
393, 395, 398.

Niitemaa 1979, s.
395.

Niitemaa 1979, s.
402; Himanen 1979, s. 8. Ks. Himanen 1979, s. 8,
konekiväärieskadroonan tuvan kaavakuva s.10.

Niitemaa 1979, s.
477; Eero Muinosen tiedonanto 15.12.1991.

Himanen 1979, s. 13;
Niitemaa 1979, s. 404.

Himanen 1979, s. 14.

Niitemaa 1979, s.
385-387, 389, 390.

Niitemaa 1979, s.
392, 395.

Niitemaa 1979, s.
390. 391.

Niitemaa 1979, s. 394-400.

Haario 1979, s. 30.

Niitemaa 1979, s.
388. Niitemaan mukaan Suomen rakuunarykmentillä oli ollut
käytössä kaksi maneesia keskuskentän molemmin puolin.
Näin ei kuitenkaan tarkkaan ottaen ollut, vaan Suomen rakuunarykmentille
rakennettiin alkuperäisistä
suunnitelmista poiketen vain yksi maneesi. Niitemaa 1979, s. 387.

Niitemaa 1979, s.
388, 389. Uusi maneesi on nykyisin osa Chymoksen teollisuusaluetta.
Lappeeenrannan sotilaspiirin esikunta, Lappeenrannan kiinteistöpiirin
päällikön tiedonanto 5.11.1991.

Niitemaa 1979, s.
377, 394.

PLM Lappeenrannan
rakennustoimisto, tallirakennuksen piirustukset 25.5.36, kasarmirakennuksen n:o
84 piirustukset; rakennusmestari Mikko Leppäsen tiedonanto 8.11.1991;
Museovirasto, historian kuva-arkisto. Lappeenranta, kuvalehti 28.2.47, ratsuväkiprikaatin
aliupseerikoulu; Himanen 1979, s. 8; Päällystöopiston esittely;
Lappeenrannan 1930-luvun funktionalismista ks. Jormakka 1984, s. 17, 18.

PLM
Lappeenrannan rakennuskonttori. Rakennuksen n:o 87 piirustukset, korjaus- ja
puutyöpajan piirustukset
vuodelta 1938; rakennuksen n:o 86 piirustukset.

Toivanen 1989, s. 44.
Itse kaupungin rakennuskannasta tuhoutui tai vaurioitui talvisodan
pommituksissa 425 rakennusta. Asuntokannasta tuhoutui tai vaurioitui 8,4 %.
Sama, s. 45.

Karjalan tykistöä.
Viipuri–Lappeenranta–1984, s. 85, 86.

Tervasmäki 1978,
s. 291, 293.

Tervasmäki 1978,
s. 353, 354.

Karjalan
tykistöä. Viipuri–Lappeenranta–Valkeala 1984, s. 84, 85;
Toivanen 1989, s. 611.

Lappeenrannan
rakennusvalvontaviraston arkisto. Varuskuntaa koskevat piirustukset; Karjalan
tykistöä. Viipuri–Lappeenranta–Valkeala 1984, s. 91.
Kasarmialueen vähäisemmistä rakennushankkeista 1900-luvulla
voidaan mainita lastentarhan rakentaminen v. 1949, halkovaja v. 1949, vesimittarin
suojarakennus v. 1938, yksikerroksinen hirsinen asuinrakennus v. 1929, varasto
ja halkovaja 1928,  muuntaja v. 1932
ja varasto v. 1935, 1980-luvun puolella tehtiin vuonna 1984
toimiupseerikerhossa muutostöitä. Vuosina 1984- 1986 oli
käynnissä kasarmirakennuksen 1 laaja korjaustyö. Sairaalarakennusta
korjattiin vuonna 1986 melkoisesti ja saman vuonna tehtiin muutoksia Valtakadun
varressa sijaitsevien kerrostalojen 28, 29, ja 30 kellarikerroksissa.
Rakennuksen 31 muutostyöt tehtiin vuoden 1987 puolella. PLM Lappeenrannan
rakennustoimiston rakennuskortisto; Lappeenrannan rakennusvalvontaviraston
arkisto. Varuskunnan rakennuksia koskevat piirustukset.

Tervasmäki 1978,
s. 362, 367.

Aliupseeri 2/1960, s.
43; Silvo 1963, s. 198, 199.

Aliupseeri 2/1960, s.
57; Lappo Arkkitehti 1–2/1961, s. 14. Kanta-aliupseerikoulun lisärakennuksen suunnittelija arkkitehti Osmo
Lappoa käytettiin runsaasti armeijan uudisrakennusten suunnittelussa.
Vuosina 1958–1959 Lappo suunnitteli Kouvolaan varuskunnan ruokalan ja
elokuvateatterin.  Rakennus oli
Lappeenrannan tapaan kaksitasoinen. Sijoitus rinteessä oli porrasteinen,
rinteen alaosassa oli "kellarikerros" ja  varsinainen kerroksen satulakatto
muodosti rakennuksen eteen arkadikäytävän, seinässä
korkeat ikkunat. Betonia oli käytetty veistoksellisesti ja ruokalassa
katon tukirakenteet olivat näkyvissä. Lappo suunnitteli myös
esikuntarakennuksen  Kontiolahdelle
vuonna 1961. Rakennus oli kaksikerroksinen ja muotokieleltään
pelkistetty, siinä käytettiin Lappeenrannan tapaan nauhaikkunoita.
Suuria suunnittelutehtäviä Lapolta olivat ainakin varuskunnan keskus
Kajaaniin ja varuskunnan keskus Säkylään 1960-luvun
puolivälin tienoilla. Jo aiemmin valmistuneista voidaan lisäksi
mainita vuoden 1962 Luonetjärven varuskunnan keskusrakennus. Rakennustaiteen
museo, valokuvakokoelmat. Osmo Lappo.

Lappo Arkkitehti 1-2/1961, s. 14.

Tervasmäki 1978,
s. 438, 439, 448, 449. Vielä ennen sotia nykyisen
päällystöopiston alueelle rakennettavat rakennukset
suunniteltiin sijoitettavaksi ruutukaavaan. PLM Lappeenrannan rakennustoimisto,
Panssaripataljoonan
asemakaavasuunitelma.

Rakennustaiteen
museo, valokuvakokoelmat. Osmo Lappo Kanta-aliupseerikerhon lisärakennus
fasadipiirustus sign. 54/122, leikkaus sign. 54/123, asemapiirustus sign. 54/121, pohjakaava sign. 54/124, julkisivuvalokuva
sign. 56/169.

Jormakka 1984, s. 20;
Toivanen 1989, s. 251. Vuoden 1959 rakennusta on myöhemmin laajennettu.
PLM Lappeenrannan rakennustoimisto, rakennuksen n:o 90 piirustukset.

Ks.
Arkkitehti 1–2/1961, varuskunta-alueita ja rakennuksia esittelevä
numero. Viljo Tervasmäki on
tiivistänyt puolustusvoimilla olleen 1950-luvulla kolme mahdollisuutta
alueidensa laajentamiseen ja koulutusolosuhteidensa parantamiseen. Ensiksikin
voitiin hankkia lisämaata vanhojen varuskuntien yhteyteen, toiseksi
voitiin hankkia lisämaata kauempaa varuskunnasta ja asutuskeskuksesta ja
kolmanneksi voitiin luopua vanhasta varuskunnasta ja siirtää
varuskunta maaseudulle esimerkiksi leirialueen yhteyteen. Tervasmäen
mukaan puolustusministeriön rakennusosastolle vuonna 1956
osastopäälliköksi tullut arkkitehti Vilho Noko piti kolmatta
vaihtoehtoa parhaana ratkaisuna.

Noko kehitti yhteistyössä
pääesikunnan operatiivisen johdon kanssa perussuunnitelman, jonka
perusteella prikaati sijoitettiin maaseutuympäristöön.
Perussuunnitelman mukaan varuskunnan ihannekoko oli niin suuri, että
siellä pystyi suorittamaan panssaritorjuntatykistön ja raskaan
kranaatinheittimen taistelunmukaiset ammunnat. Alueella voitaisiin myös
pitää prikaatin yhteisharjoitukset ja alueella olisi lähiharjoitus-
ja ampumakenttä käsiaseille. Varsinainen kasarmialue tuli
suunnitelmassa sijaitsemaan noin 1x2 kilometrin laajuisella alueella.
Kasarmialue oli eriytetty eri alueisiin käyttäjien mukaan.
Kantahenkilökunnalle ja heidän perheilleen oli oma asuinalue, toinen
alue oli varattu varusmiesten kasarmeille ja koulutus- ja
virkistysrakennuksille sekä esikunnalle, kolmas alue oli lähinnä
varusmiehiä palveleva huoltoalue ja neljäs alue oli lähinnä
kantahenkilökuntaa ja heidän perheitään palveleva kauppojen
ja liikkeiden alue. Varuskunta-alueen tiet järjestettiin suunnitelmassa
siten, että eri ryhmät liikkuisivat mahdollisimman vähän
toistensa alueella.

Perussuunnitelmaa käytettiin Tervasmäen mukaan lähes
kaikissa uusissa varuskunnissa. Ensin perussuunnitelman mukaisen asemakaavan
luonnos piirrettiin kartalle, tämän jälkeen kartan luonnos
siirrettiin luonnollisessa koossa maastoon ja tarkistettiin maastossa ja
lopulta kuvattiin lentokoneesta. Tämän jälkeen laadittiin
lopullinen asemakaava valmiiksi ja hyväksytettiin rakennuspiirustusten
kanssa. Varuskuntien rakentaminen jatkui tiiviinä 1950-luvun loppupuolelta
aina 1970-luvulle saakka. 1970-luvun loppuun mennessä oli puolustusvoimien
rakennuskannasta jo valta-osa rakennettu vuoden 1945 jälkeen.
Tervasmäki 1978, s. 438, 439, 448, 449.

Aliupseeri 2/1960, s. 57; Lappo Arkkitehti 1–2/1961,
s. 14.

Lappeenrannan
rakennusvalvontaviraston arkisto. Aliupseerikoulua koskevat piirustukset.

Päällystöopiston
esittely; PLM Lappeenrannan rakennustoimisto, rakennuksen n:o 89 piirustukset
vuodelta 1975; rakennuksen n:o
106 piirustukset.

Herranen 1988, s.
335; Hoffman 1988, s. 519.

Karjalan
tykistöä. Viipuri–Lappeenranta–Valkeala 1984, s. 138.

Tervasmäki 1978,
s. 293.

Etelä-Saimaa
27.4.1979. Everstiluutnantti Antero Karvisen kirjoitus "Varuskunnan
toiminnan edellytykset
Lappeenrannassa".

Etelä-Saimaa
7.9.1990. Kapteeni Heikki Hokkasen kirjoitus "Rakuunaperinteitä
vaalitaan edelleen Lappeenrannassa".

[12]Lappeenrantalainen
5.11.1975.

[13]Etelä-Saimaa
26.7.1976.

[14]Etelä-Saimaa
3.3.1979.

[15]Etelä-Saimaa
8.3.1978.

[16]Etelä-Saimaa
7.8.1979.

[17]Helsingin Sanomat
29.1.1981; Etelä-Karjala 22.7.1981; Helsingin Sanomat 11.7.1981; Saimaan
Sanomat 3.9.1981

[18]Helsingin Sanomat
22.2.1983.

[19]Etelä-Saimaa
24.3.1984.

[20]Etelä-Saimaa
12.1.1985 ja 10.9.1985.

[21]Etelä-Saimaa
25.11.1987.

[22]Kivinen Arkkitehti
1-2/1957, s. 25.

Räsänen
1989, s. 110, 131.

Räsänen
1989, s. 110, 111.

Räsänen
1989, s. 111, 112; Herranen 1989, s. 365.

Räsänen
1989, s. 111, 112, 149; Herranen 1989, s. 308.

[23]Räsänen
1989, s. 101, 102.

[24]Jormakka 1984, s.
8.

[25]Suviniemi
Sotilasaikakauslehti 1972, s. 14.

Räsänen
1989, s. 111, 112, 149; Herranen 1989, s. 308. Linnoituksen historiallisiin
arvojen huomioon ottamiseksi vastaisessa käytössä oli käyty
keskustelua jo ennen radiotalon
rakentamistakin. Muinaistieteellinen toimikunta esitti 1960-luvun lopussa
kaupungille, että linnoitusta varten tuli laatia kokonaissuunnitelma.
Linnoituksesta ei tällöin vielä ollut muuta rakentamisen
kokonaissuunnitelmaa kuin rauennut Itä-Suomen korkeakouluehdotus.
Museovirasto, rakennushistorian osaston arkisto. Lappeenranta,
Muinaistieteellisen toimikunnan lausunto Lappeenrannan kaupunginhallitukselle
22.8.1969. Myöhemmin laadittiinkin käyttösuunnitelma.

Etelä-Saimaa
18.6.1987; Etelä-Saimaa 12.3.1989.

Kinnunen Aliupseeri
2/1960, s. 36-39.

Miettinen Aliupseeri
2/1960, s. 40.

Karjalan
tykistöä. Viipuri-Lappeenranta-Valkeala 1984, s. 105, 120, 123.

Päällystöopiston
esittely.

Etelä-Saimaa
12.9.1987; EKM Lappeenrannan varuskunnan historiatoimikunnan paperit. Historiateoksen kirjoittaja vaihtui
joulukuussa 1989. Kirjoituksen valmistumista valmistelevaan
historiatoimikuntaan kuuluivat puheenjohtajana Lappeenrannan sotilaspiirin
päällikkö Tauno Nieminen, sihteerinä museotoimenjohtaja
Soile Rinno ja muina jäseninä Antti Lehtola, Lauri Liira, Per-Erik
Hultin, Jyrki Härkönen ja Veijo Saloheimo. Puheenjohtajina toimivat
Niemisen jälkeen sotilaspiiristä Markku Manninen ja Martti Tuusvuori.
Nyt käsillä oleva varuskunnan historia valmistui vuonna 1992
pidettyihin varuskunnan 100-vuotisjuhliin. EKM Lappeenrannan varuskunnan
historiatoimikunnan paperit.

Museovirasto,
rakennushistorian osasto, Lappeenranta. Kopio puolustusministeriön
lausunnosta Lappeenrannan kaupunginhallitukselle 7.1978, lausunto
puolustusministeriölle
30.11.1978, lausunto Lappeenrannan kaupunginhallitukselle 13.6.1978.
Sisääntulotien varuskunta-alueen halkaisevista vaihto-ehdoista
luovuttiinkin ainakin sillä erää. Tiesuunnitelma tuli kuitenkin
jälleen esiin konsultin vuoden 1990 lopussa laatimassa Lappeenrannan
pitkän aikavälin tie- ja katuverkkosuunnitelmassa. Etelä-Saimaa
10.4.1979; Etelä-Saimaa 20.12.1990.

Museovirasto,
rakennushistorian osasto, Lappeenranta. Lausunto purettaviksi esitetyistä
rakennuksista puolustusministeriölle 14.11.1980, lausunto kasarmialueen rakennusten n:o 11 ja 20
muutoksista; Lappeenrannan rakennusvalvontaviraston arkisto. Varuskuntaa
koskevat piirustukset.

Etelä-Saimaa
28.4.1988.