14
JOUKKO-OSASTOT ENNEN SOTIA.. 1

14.1
Tykistövaruskunta. 1

14.1.1
Tykistökoulu. 1

14.1.2
Elämää tykistövaruskunnassa. 5

14.1.3
Tykistökoulun kaudella perustetut joukko-osastot 8

14.2
Ratsuväkiprikaati 10

14.2.1
Prikaatin perustaminen Lappeenrantaan. 10

14.2.2
Ratsuväkiprikaatin rykmentit 14

14.2.3
Elämää ratsuväkivaruskunnassa. 15

14.3
Varuskuntakaupungin sotavuodet 20

14 JOUKKO-OSASTOT ENNEN SOTIA

Punakaartivaruskunnan
jälkeen keväällä 1918 sijoitettiin Lappeenrantaan valkoisen
armeijan sotilaita, joiden tehtävänä oli vartioida punavankeja
ja partioida kaupungissa. Osaston nimi oli Lappeenrannan vartiopataljoona, ja
se koostui kahdesta komppaniasta, joista toinen oli sijoitettuna Konnunsuolle.
Lappeenrannan vartiopataljoona muodostettiin Kouvolaan sijoitetusta
Etelä-Savon rykmentin yhdestä pataljoonasta. Komentajina toimivat
aluksi virkaa tekevinä vänrikit Lahti ja Henriksson. Syyskuun
puolivälissä komentajaksi määrättiin kapteeni Alli.
Lappeenrannan vartiopataljoona lakkautettiin jo lokakuussa 1918, jolloin
vankien vartiointi siirtyi siviiliviranomaisille. Pataljoonan miehet
lähetettiin muihin joukko-osastoihin lokakuun puolivälissä.[1]

Lappeenrannassa
oli kesällä 1918 hetken myös ilmavoimien joukko-osastoja.
Saksasta valkoiselle puolelle hankitut seitsemän lentokonetta
nimittäin siirrettiin toukokuun alussa Lappeenrantaan. Osasto oli
valkoisen armeijan uudelleenorganisoinnin yhteydessä saanut nimen
Länsiarmeijan lento-osasto. Toukokuussa siirrettiin Lappeenrantaan
myös itäarmeijaan loikanneista venäläisistä
lentäjistä ja koneista sekä Saksasta tuoduista koneista muodostettu
kuuden koneen osasto eli Lento-osasto II. Lappeenrantaan kootut
"ilmailuvoimat" hajotettiin vielä toukokuun aikana ja
lentotoiminta siirrettiin Utin vasta valmistuneelle kentälle ja Turun
vesilentokentälle.[2]
Ilmavoimien toimintaan liittyen vuonna 1918 Lappeenrannassa aloitti toimintansa
myös Suomen ensimmäinen ilmavoimien ohjaajakoulu. Koulu siirtyi
sittemmin Kauhavalle.[3]

14.1
Tykistövaruskunta

14.1.1
Tykistökoulu

Valkoisen
armeijan joukkoja alettiin kesällä 1918 kotiuttaa ja rauhan ajan
puolustuslaitoksen rakentaminen tuli ajankohtaiseksi. Sota-asiain toimituskunta
perustettiin kesäkuussa 1918 ja armeijan organisaatiota alettiin muokata
saksalaisten asiantuntijoiden avulla.[4]

Lappeenrantaan
tuli perustettavaksi koulu upseerikokelaiden valmistamista varten eli Suomen
tykistökoulu. Tykistökoulu tuli toimimaan hallinnollisesti
Lappeenrantaan sijoitetun saksalaisen opetusosaston osana. Koulu aloitti
toimintansa Lappeenrannassa 12.7.1918 ja lakkasi 31.10.1918. Neljään
osastoon jakautuneen koulun yhdessä osastossa annettiin koulutusta upseerioppilaille,  ja muut osastot olivat
vuoristotykistökoulutusta, kenttätykistökoulutusta ja
hevoskoulutusta varten. Vuonna 1918 Lappeenrannassa toimi myös
väliaikainen Tykistövarikko ja Korjauspaja.[5]

Valkoisten
joukkojen 7.2.1918 perustama Tykistöopetuskoulu jota kutsuttiin lyhyemmin
vain Tykistökouluksi, sijaitsi ennen Lappeenrantaan tuloaan Tampereella.
Pietarsaaressa alkuvaiheessa sijainnut koulu siirrettiin Tampereelle pian
kaupungin valtauksen 6.4.1918 jälkeen. Tykistökoulu oli Tampereella
majoitettuna tehdasrakennuksiin, joita pian tarvittiin
tuotantokäyttöön. Mahdollisesta koulun tulevasta
sijoituspaikasta käytiin keskustelua muun muassa Viipurin ja Imatran
välillä. Toukokuun alussa 1918 matkustivat tykistökoulun
tiedustelijoina johtaja Labbart ja kapteeni Karl Nordberg tutustumaan eri
vaihtoehtoihin.

Retken
tuloksena oli, että sijoituspaikaksi päädyttiin ehdottamaan
Lappeenrantaa. Sen puolesta puhuivat siellä valmiina olevat
kasarmirakennukset sekä harjoitusammuntojen tarpeet tyydyttävä
ampumakenttä. Päämaja hyväksyi siirtoehdotuksen 13.5.1918.
Seuraavana päivänä tykistökoulun komentaja, ruotsalainen
kreivi, everstiluutnantti Adolf Hamilton matkusti komennuskunnan kanssa
Tampereelta Lappeenrantaan valmistelemaan koulun siirtoa. Kokonaisuudessaan
koulu siirtyi Lappeenrantaan toukokuun loppuun mennessä. Lappeenrantaan
siirtyvän koulun kokonaisvahvuus oli 686 miestä, 46 aliupseeria ja 8
upseeria. Tykistökoulun johtaja everstiluutnantti Hamilton nimitettiin
koulun siirryttyä Lappeenrantaan toukokuun lopussa myös varuskunnan
päälliköksi ja komendantiksi.

Tykistökoulun
lisäksi Lappeenrantaan siirrettiin myös eri tahoille sijoitettu
tykistö. Tykistöosastojen miehistöt kotiutettiin ja kalusto
varastoitiin Lappeenrantaan. Se saapui kaupunkiin heinäkuun loppuun
mennessä. Lappeenrannassa tykistökoulun tuli koota kahden patterin
patteristo ja esikunta. Tämän tykistöosaston tuli vapauttaa
itäarmeijan Kannaksella oleva jääkäritykistöprikaati.
Muuten kenttätykistö tuli demobilisoida, kotiuttaa suurin osa
miehistä ja sijoittaa jäljelle jääneet miehet
tykistökoulun rulliin. Kotiuttamisen jälkeen aloitettiin
itäarmeijalle varustettavan patteriston kokoaminen.

Tykistökouluun
jäi yli- ja alaikäisten valkoisten joukkojen kotiuttamisen
jälkeen kesäkuun puolivälissä palvelukseen 513 miestä,
67 aliupseeria ja 6 upseeria. Kutsuntavaikeuksien vuoksi ei saatu uusia
asevelvollisia. Miesten vähyys vaikeuttikin koulutusta sekä kaluston
ja hevosten hoitoa. Tilanne parani vasta saksalaisten joukkojen saavuttua.
Jääkäritykistöprikaati siirrettiin 8. heinäkuuta
Lappeenrantaan ja liitettiin Tykistökouluun. Tämän jälkeen
Tykistökoulun vahvuus nousi heinäkuun puolivälissä 1 326
mieheen, 92 aliupseeriin ja 38 upseeriin. Jääkäritykistöstä
alettiin kuitenkin myös heti kotiuttaa yli- ja alaikäisiä
sekä värvättyjä aliupseereita ja miehistöä.

Heinäkuun
loppuun mennessä oli Lappeenrantaan ja Perkjärvelle sijoitetussa
Tykistökoulussa yhteensä enää vain 900 miestä, joista
Lappeenrannassa vajaat 600. Tykistökouluun pyrittiin saamaan edelleen
uusia asevelvollisia; heinäkuun aikana saatiin kuitenkin vain 238
miestä, joiden määrä ei korvannut kotiutettuja.
Suunniteltujen uusien joukko-osastojen –
kenttätykistörykmentin, vuoristopatteriston ja raskaan
tykistöpatterin – perustamiseen olisi tarvittu yli 2 000
miestä. Joukko-osastojen perustaminen viivästyikin miehistöpulan
vuoksi. Samaan suuntaan vaikutti myös hevospula.

Tykistökoulua
johtivat Lappeenrannan alkuaikoina pitkälti ruotsalaiset vapaaehtoiset.
Toukokuussa 1918 kenttätykistössä palveli Paulaharjun mukaan
yhteensä 24 ruotsalaista upseeria ja 73 aliupseeria. Toukokuun
loppupuolella tykistökoulun henkilöstöä alkoi kuitenkin
muuttaa vahvistuva saksalaissuuntaus. Mannerheimin eron jälkeen
saksalaisten upseerien vaikutus kasvoi armeijan organisaatiossa.
Tykistökoulun johtajalle everstiluutnantti Hamiltonille ilmoitettiin
kesäkuun alussa, että ruotsalaisten vapaaehtoisten sopimuksia ei
enää uudistettaisi heinäkuun lopun jälkeen ja siihen saakka
he voisivat saada lomaa täysin palkkaeduin. Ruotsalaisille
järjestettiin laivakuljetus jo 13.6.1918, ja lähes kaikki upseerit,
mukaan luettuna everstiluutnantti Hamilton, jättivät
tykistökoulun. Lappeenrantaan jäi ruotsalaisista upseereista
enää kapteeni G. Ek ja suomalainen jääkäriluutnantti
Veikko Kyander.

"Ruotsalainen
kausi" Lappeenrannan tykistökoulussa ja varuskunnan johdossa jäi
siten lyhyeksi. Hiukan pitempi – ja etenkin suomalaisen tykistön
perustamishistorian kannalta myös merkittävämpi –  oli "saksalainen kausi"
Lappeenrannassa. Everstiluutnantti Hamiltonin ohella kenttätykistöä
johtaneen tykistön tarkastajan, eversti V.P. Nenosen viran lakkauttamisen
jälkeen saksalaiset upseerit alkoivat järjestää Suomen
tykistön rauhanaikaista organisaatiota. Tykistöjoukkojen organisoimisen
oli jo aiemmin saanut tehtäväkseen Itämeren divisioonan
tykistökomentaja majuri Hans Butz. Ruotsalaisten upseerien  poistuttua maasta Butz lähetti
välittömästi sotaministerille kasarmivarauspyynnön
saksalaisia opetuspattereita varten. Opetuspatterien tuli saapua Lappeenrantaan
20.6. ja 17.7.1918 välisenä aikana. Majoitustilojen varmistamiseksi
Butz edellytti, että Karjalan ratsujääkärirykmentti tuli
siirtää Lappeenrannasta muualle

Kesäkuussa
Lappeenrannassa jatkettiin, nyt Butzin johdolla, jo aiemmin
määrätyn itäarmeijan tykistön patteriston muodostamista.
12.7.1918 annettiin Suomen tykistökoulun nimen saaneen osaston
ensimmäinen päiväkäsky ja nimitettiin koulun
päälliköksi jääkärieverstiluutnantti Lauri
Malmberg.

Karjalan
ratsujääkärirykmentin muutettua Kuopioon ja kasarmien
kunnostustöiden valmistuttua kesä- ja heinäkuun vaihteessa
saapuivat kaupunkiin saksalaiset patteristot.  Joukkoihin kuuluivat Rauanheimon mukaan
toisen baijerilaisen  vuoristotykistöpatteriston
7. ja 12. patterit päällikköinään kapteeni Beschke ja
yliluutnantti von Zwehl, kahdeksannen preussilaisen
kenttätykistörykmentin 6. kenttähaupitsipatteri
päällikkönään kapteeni Köhler ja
neljännentoista reservin raskastykistörykmentin 1. patteri
päällikkönään luutnantti Hausbrandt. Reservin
raskastykistörykmentin patteri vaihdettiin jo elokuussa 1918 yliluutnantti
Moldenhauerin komentamaan toisen kaartin raskastykistörykmentin 4.
patteriin. Saksalaisten joukkojen kokonaisvahvuus Lappeenrannassa oli
heinäkuun lopussa 45 upseeria, joista neljä oli
lääkäreitä, sekä 1 111 aliupseeria ja miestä.

Butz pyysi
lisäksi lähettämään Saksasta vanhempia
tykistöupseereita johtamaan perustettavien tykistöjoukkojen
järjestelyjä ja koulutusta. Syyskuussa Suomeen ja Lappeenrantaan
saapuivatkin majurit Laporte ja Schilling. Laporte otti Butzilta 16.9. vastaan
koulutustoiminnan ylijohdon, Schilling toimi Laporten apulaisena ja nimitettiin
myöhemmin suomalaisen vuoritykistön tarkastajiksi. Majurit Butz ja
Wülfert erosivat järjestelyn yhteydessä tykistökoulusta.
Rauanheimon mukaan tarkoituksena oli, että siinä tapauksessa
että kokeneita suomalaisia upseereita ei olisi ollut
käytössä, pystyisivät saksalaiset tykistöupseerit
tarvittaessa ottamaan komentoonsa perustettavat
kenttätykistörykmentit 2 ja 3.

Rauanheimon
mukaan tykistökoulun välitön johto muuttui suomalaiseksi
everstiluutnantti Lauri Malmbergin tullessa koulun johtajaksi 12.7. Samalla
koulun nimi muuttui Suomen tykistökouluksi. Malmbergin ja Butzin
välisiä käskyvaltasuhteita kuvattiin Rauanheimon mukaan
saksalaisella taholla niin, että Malmberg oli koulun suomalainen
esiupseeri ja ylin johto ja tarkastusoikeus oli edelleen majuri Butzilla.
Tilanne olisi voinut luoda edellytykset ristiriitojen syntyyn suomalaisten ja
saksalaisten upseerien välille; aiheita tähän oli muun muassa
näkemysten erossa sotasaaliskaluston käyttömahdollisuudessa,
kaluston hankinnassa, ampumamenetelmissä, organisaatiomuodostuksessa ja
koulutuskysymyksissä. Rauanheimon mukaan minkäänlaisia
ristiriitoja ei kuitenkaan syntynyt tykistön piirissä –
tähän hän näkee olleen syynä sen, että sekä
majuri Butzilla että jääkärieverstiluutnantti
Malmbergillä oli samassa Saksan armeijassa palvelleena pitkälti
samansuuntaiset näkemykset ajankohtaisista asioista.

Ensin
ruotsalaisten ja sitten saksalaisten upseereiden voimakas vaikutus
tykistöjoukkojen perustamisvaiheessa johtui paljolti siitä, että
Suomessa ei autonomian ajan sotaväessä ollut tykistöjoukkoja;
maassa ei siten tunnettu mittavasti aselajin erikoisominaisuuksia.
Venäjällä tykistössä palvelleita suomalaisia taas
karsastettiin eikä, myöskään
jääkäritykistössä ollut kuin noin 20
tykistökoulutuksen saanutta upseeria.

Tykistöupseerien
huutavaa puutetta poistettiin Lappeenrannan upseerikokelaskursseilla.
Yleisesikunta julkaisi 23.6.1918 sanomalehdissä ilmoituksen, jossa se
ilmoitti Lappeenrantaan perustettavan tykistökoulun
tykistöupseerikokelaiden valmistamista varten. Kouluun
pyrkijöitä kehotettiin lähettämään hakemuksensa
ennen heinäkuun 5:ttä; noin 8 viikon kurssi alkaisi 12.7. Kurssille hyväksyttiin
164 hakijaa, joista osa sijoitettiin Perkjärvelle. Lokakuun lopussa
aloitettiin jo toinen kurssi.

Upseerikokelaskurssi
toimi aluksi yhtenäisenä osastona kapteeni Jarl Fr. Lundqvistin
johdossa. Myöhemmin se jakaantui kolmeen osastoon, jotka toimivat
Lundqvistin ohella kapteenien A. Snellmanin ja Väinö Valveen
johdolla. Luentoja ja harjoituksia pitivät sekä suomalaiset että
saksalaiset upseerit. Varsinaisessa tykistökoulutuksessa saksalaiset
upseerit toimivat opettajina ja johtajina, usein tulkin välityksellä.

Lappeenrannassa
15. heinäkuuta 1918 alkanutta tykistön upseerikokelaskurssia
nimitettiin A-osastoksi, kun taas Perkjärvellä toiminut kurssi oli
nimeltään B-osasto. Lappeenrannassa oli kurssilla 135 miestä ja
Perkjärvellä vain 24 kokelasta. C- ja D-osastot kouluttivat
miehistöä. Edellisessä koulutettiin tykkimiehiä ja
jälkimmäisessä opetettiin hevosten hoitoa ja ratsastusta.

Upseerikurssit
jatkuivat koulumaisessa muodossa lokakuun alkuun, jolloin kokelaat jo
siirrettiin perustettuihin joukko-osastoihin. Toinen, 59 kokelaan kurssi alkoi
25. lokakuuta. Tämän kurssin kokelaita siirrettiin jo marraskuun
alussa uuteen Kenttätykistörykmentti 2:een.

5. maaliskuuta
1919 aloitettiin asevelvollisten ryhmänjohtajien koulutus. 21 oppilaan
kurssin johtajana toimi vänrikki Mandelin. Hänen apunaan olivat upseerikokelaat,
vahtimestari Mäki, jääkärivaravahtimestari Ottelin ja
aliupseeri Schütz. Kurssi kesti puolitoista kuukautta.

Aliupseerien
koulutus Lappeenrannassa alkoi 1.10.1918 Suomen tykistökoulun
aliupseerikurssina. Myöhemmin kurssi siirrettiin Kenttätykistörykmentti
3:n täydennyspatteristoon, joka myöhemmin nimettiin
Kenttätykistörykmentti 2:ksi.

Saksalaiset
siirtyivät Suomesta pois länsirintaman tappioiden myötä.
Senaatin sota-asiaintoimituskunta taas määräsi Suomen
tykistökoulun lopettavaksi ja sen tehtävät
siirrettäväksi Kenttätykistörykmentti 3:n esikunnalle.
Ainakin osa saksalaisista joukoista siirtyi pois kaupungista 20.10. Marraskuun
loppupuolella vuonna 1918 majuri Laporte siirtyi esikuntineen Helsinkiin.
Lappeenrantaan jäi kuitenkin tykistökoulun asioita hoitamaan majuri
Schilling apunaan luutnantit Pilz ja Heselberg. Lappeenrantaan kootut kaikki
Saksan Suomessa sijainneet tykistöosastot vapautettiin siellä
uskollisuudenvalastaan. Saksaan tykistöjoukot palasivat vuoden lopussa
muun divisioonan mukana.

14.1.2
Elämää tykistövaruskunnassa

Suomen
tykistökoulun siirtäminen Lappeenrantaan aiheutti kaupungissa
muutaman kuukauden ajan majoittuneena olleen Karjalan
ratsujääkärirykmentin komennuksen Kuopioon ja sittemmin
Hämeenlinnaan ja Viipuriin.

Karjalan
ratsujääkärirykmentti ei kuitenkaan jättänyt
Lappeenrantaa kokonaan, sillä jo kesällä 1920 se saapui leirille
Lappeenrannan leirikentälle. Varuskunnassa itse asiassa suoritettiin
vahdinvaihto: talvella kasarmeissa majaillut raskas tykistörykmentti siirtyi
kesäksi leirille Perkjärvelle ja Karjalan
ratsujääkärit majoittuivat kesäksi sen varuskuntaan.

Lappeenrantaan
siirtyi kesäksi myös muita joukko-osastoja. Toivasen mukaan
esimerkiksi kesällä 1920 Lappeenrannassa olivat Karjalan
ratsujääkärirykmentin ohella Viipurin paikallispataljoona,
miinanheittäjäkomppania n:o 2 sekä Uudenmaan rykmentti.
Leirialueen rakennukset olivat vielä tällöin
käytössä, ratsujääkärit majoitettiin
venäläiseen ja Uudenmaan rykmentti suomalaiseen leiriin.

Leirikenttä
tarjosi hyvät mahdollisuudet harjoituksiin. Se oli tarpeeksi laaja, jotta
koko rykmentti pystyi suorittamaan yhteisharjoituksia, esimerkiksi
rynnäköitä. Rykmentti suorittikin sotasaaliina saaduilla
venäläisillä ratsuilla ja puoliverisillä rajuja
ratsuväen hyökkäysharjoituksia.

Kesä 1920
päättyi nujakkaan – jota lehdistössä kutsuttiin jopa
sotilaskapinaksi – ratsuväen ja tykistön välillä.
Tykistö nimittäin palasi Perkjärven leiriltä vakituiseen
varuskuntakaupunkiin ennen kuin ratsujääkärit vielä olivat
palanneet Viipuriin. Tällöin syntyi Niitemaan kirjaaman tiedon mukaan
eräänä sunnuntaipäivänä mahtava tappelu
siitä, ketkä olivat oikeutettuja seurustelemaan lappeenrantalaisten
tyttöjen kanssa. Kaupungin asukkaat suojautuivat taloihinsa
lähinnä kaupungin rantapuistossa käydyltä taistelulta, ja
vasta kahden aseistetun upseeripartion onnistui rauhoittaa tilanne.

Tykistön
tilannetta Lappeenrannassa helpotti se, että kasarmirakennukset ja muut
tilat olivat jo venäläisten joukkojen jäljiltä valmiina.
Myös aseistusta oli riittävästi. Muita ongelmia kuitenkin riitti
sodan jälkeen. Ruokatilanne oli vaikea ja vaatetus sekä varusteet
olivat kirjavat ja puutteelliset. Lisäksi tykistön tarvitsemat
hevoset olivat lähinnä rehun puutteen vuoksi huonossa kunnossa.
Hevosia kuolikin runsaasti, ja rehupulan vuoksi niitä jouduttiin
laiduntamaan muun muassa Saimaan kanavan varsiniityillä.

Ilmeisesti
juuri rehun puutteen tai ehkä myös yleisen heikon
elintarviketilanteen vuoksi Tykistökoulu lainasi kesällä 1918
hevosiaan kaupungin ympäristön maanviljelijöille
käytettäviksi maatöihin.

Tykistön
koulutus sisälsi oppituntien ohella tykkiharjoituksia, aseiden
käsittelyä, äksiisiharjoituksia ja suppeita ajoharjoituksia
hevosten vetämillä tykeillä. Tykistö myös suoritti
harjoitusammuntaa aivan kasarmialueen liepeillä. Turvallisuussyistä
ammunnoista ilmoitettiin lehdistössä. Jo 11.7.1918 ilmoitettiin
paikallisessa lehdessä tykistön järeillä laukauksilla
tehtävistä ampumaharjoituksista; ampuma-alue rajoittui
idässä Voisalmen saareen, Lappeenrannan kaupunkiin ja
rautatielinjaan. Samassa kuussa ammuttiin myös kohti kaupungin
lähellä sijaitsevia saaria, muun muassa Kuivaketveleen, Heposalon,
Sikosalon ja Naurissaaren saaria kohti Saimaan etelärannalta. Saarten
asukkaat velvoitettiin korjaamaan saarista irtain omaisuutensa ja karjansa
pois. Ammunnan oli määrä jatkua elokuun loppuun saakka.
Heinäkuun lopussa suoritettiin vielä ammuntoja leirikentän
suuntaisesti. 24.9.1918 ammuttiin "Lappeenrannan ampumakentällä"
kovapanosammunta ja marraskuussa ammuntoja suoritettiin useampia. Tuliasemista
oli yksi kasarmialueella nykyisen tykistön muistomerkin kohdassa. Ammunta
tapahtui leirikentälle päin.

Leirikentän
suunnassa noin 4–5 kilometrin päässä sijaitsevassa Lavolan
kylässä kovapanosammunnat herättivät levottomuutta,
sillä tulen suuntaamisessa oli alkuaikoina jonkin verran vaikeuksia
– ammuksia nimittäin lensi kylän laitamille ja pelloille asti.
Varsinaisia henkilövahinkoja ei kuitenkaan sattunut, joskin kylän
pojilla oli tiettävästi tapana vielä Tykistökoulun
lähdettyä Lappeenrannasta räjäytellä taivaalle
löytämiään räjähtämättömiä
ammuksia.

Tykistökoulun
oppilaat majoitettiin ensimmäisen kurssin aikana aluksi kaikki
hankalahkoihin olosuhteisiin Lappeenrannan työväentalolle. Sen
elokuvateatteria käytettiin lisäksi luentosalina. Kun kurssi
jakaantui kolmeen osaan, siirtyi vuoritykistöosasto kasarmirakennuksiin.
Syksyllä 1918 talossa asuivat vain raskastykistöosaston kokelaat.
14.10. talo paloi asuinkelvottomaksi. Toinen upseerikokelaskurssi majoitettiin
upseerikerholle. Upseereiksi ylettyään kokelaat siirtyivät usein
yksityismajoitukseen.

Kurssilaiset
käyttivät vielä kesällä 1918 osin siviilivaatteita.
Tykistökoulun oppilaille saatiin kuitenkin hankittua ruskeat
puuvillakankaiset kesäasusteet sekä saappaat ja kengät.
Syksyllä jaettiin päällystakit ja otettiin
käyttöön yhtenäinen arvomerkkijärjestelmä.
Sitä ennen käytettiin saksalaisia olkaimia ja tähtiä.
Lomilla kurssilaiset käyttivät omia vaatteitaan.

Koulun kuri oli
tiukka ja opetuksessa jouduttiin kokelaiden erilaisen peruskoulutuksen vuoksi
lähtemään, etenkin kurssin lyhyeen aikaan nähden, melko
yleiseltä tasolta. Alussa etenkin saksalaisten jääkärien ja
aliupseerien pitämä ratsastuskoulutus otti voimille.
Paulaharjun mukaan kurssin alussa oli esimerkiksi osaston B
päiväpalveluohjelma kurssin alussa 19.7.1918 seuraavanlainen.

5.30                 Herätys

7.00                 Järjestäytyminen

7.00–11.00      Kasarmin
kuntoonlaitto

13.00               Oppitunti

14.00               Äkseeraus

15.00–16.00    Uinti ja voimistelu

19.00               Päiväkäsky

Saksalaiset
upseerit kantoivat päävastuun tykistökoulutuksesta toisen
kurssin alkupuolelle saakka. Tämän jälkeen opettajat jouduttiin
saksalaisten poistumisen vuoksi kokoamaan suomalaisista upseereista.
Paulaharjun mukaan alkuperäistä ohjelmaa pystyttiin lyhyen
ylimenokauden jälkeen noudattamaan melko hyvin.

Toivasen mukaan
saksalaiset pyrkivät pitämään selvän eron saksalaisen
ja suomalaisen sotaväen välillä. Tämä ilmeni muun
muassa päiväkäskyssä ilmoitetussa sotilasarvojen
vastaavuudessa. Niissä esimerkiksi saksalainen kapteeni vastasi suomalaista
majuria. Lisäksi rajoitettiin eri kansallisuuksien tykkimiesten
kanssakäymistä.

Kurssien
huoltaminen tuotti suuria vaikeuksia vaikean elintarviketilanteen vuoksi.
Rauanheimon kuvauksen mukaan

tyypillisiä
ruokia olivat liemiruoat. Niistä mieleenpainuvimpia oli tanskalaisista
kuivatuista juureksista tehty tummanruskea liemi, jossa joskus oli mukana
naudanlihaa; useimmin kuitenkin liha oli savustettua hevosenlihaa, sillä
hevosia piti lopettaa runsaasti niiden heikon kunnon vuoksi. Päivittäin
tarjottiin yhtenä ateriana kaura- tai ruispuuro maitolasin kera.
Leipä oli hätäleipää eli näkkileipää,
johon oli Rauanheimon arvelun mukaan sekoitettu jäkälää tai
selluloosaa – taittopinta oli nimittäin kirkkaan lasimainen. Juomana
saatiin aamulla ja illalla teetä.

14.1.3
Tykistökoulun kaudella perustetut joukko-osastot

Itsenäisen
Suomen tykistöjoukkojen pääosa perustettiin Lappeenrannassa.
Kokonaisuudessaan perustettiin kolme kenttätykistörykmenttiä.
Nämä olivat kaksipatteristoinen Kenttätykistörykmentti 1, kolmipatteristoinen
Kenttätykistörykmentti 2 ja kolmipatteristoinen
Kenttätykistörykmentti 3. Lisäksi perustettiin
Vuoristotykistöpatteristo ja kaksipatteristoinen Raskas
tykistörykmentti. Uuden tykistön sijoituspaikoiksi tulivat Tuusula,
Viipuri, Hämeenlinna ja joksikin aikaa myös vielä Lappeenranta.

Perustaminen
hoidettiin pääasiassa Lappeenrannassa majailevan majuri Butzin ja
hänen esikuntansa laatimien suunnitelmien mukaan. Ensimmäisenä
perustettiin Kenttätykistörykmentti 1:n esikunta heinäkuun
lopussa 1918. Rykmentin komentajaksi määrättiin
everstiluutnantti Lauri Malmberg, joskin Malmbergin tuli edelleen hoitaa
tehtäviään myös Tykistökoulussa. Koska rykmentin
varusmiehet suunniteltiin otettaviksi Hämeestä, annettiin rykmentille
aluksi nimi Hämeen kenttätykistörykmentti. Rykmentin
ensimmäisessä päiväkäskyssä 11.11.1918 se
määrättiin kuuluvaksi Suomen armeijan saksalaisen
tykistökomentajan alaisuuteen 1. divisioonaan liittämiseen saakka. Lappeenrantaan
rykmentistä sijoitettiin aluksi esikunta ja kolmannelle divisioonalle
alistettu II patteristo. Rykmentin ensimmäinen patteristo siirrettiin
Tuusulaan 11.11. ja esikunta 21.11. mennessä. Toinen patteristo jäi
Lappeenrantaan, jossa siitä muodostettiin vuoden 1919 alussa
Kenttätykistörykmentti 3:n runko.

II patteriston
upseeristoon kuuluivat vuoden 1918 lopussa

Komentaja
jääkärimajuri Sievert, 4. patterin päällikkö
jääkäriluutnantti V. Räsänen, I jaosjohtaja reservin
vänrikki E. Heimolainen, 5. patterin päällikkö
jääkärivänrikki O. Nordenswan ja 6. patterin päällikkö
jääkärivänrikki A. Möttönen

Kenttätykistörykmentti
2:n perustaminen lähti käyntiin, kun kapteeni G. af Forselles
siirrettiin elokuun lopussa Perkjärveltä Lappeenrantaan. Rykmentin
komentajan toimeen suunniteltu af Forselles sai aluksi tehtäväkseen perustaa
esikunnan. Lappeenrannassa af Forselles oli alistettuna saksalaiselle majuri
Laportelle. Rykmentti muodostettiin lopulta Lappeenrannassa 31.10. lopetetun
tykistökoulun D-osastosta eli opetuspatteristosta sekä
tykistökoulun aliupseerikurssista. Lisää miehistöä
rykmenttiin siirrettiin kenttätykistörykmentti 1:stä, jossa
supistettiin määrävahvuuksia.

Kenttätykistörykmentti
2:n  ensimmäinen patteristo
perustettiin 3.11.1918. Patteriston komentajaksi määrättiin
luutnantti I. Preezman ja patterien päälliköiksi vänrikki
A. Airo, vänrikki Palin, upseerikokelas P. Tarkka ja ruotsinkielistä
miehistöä varten perustetun neljännen patterin
väliaikaiseksi päälliköksi vänrikki V. Kinnunen.
Rykmentin vahvuus oli 10 upseeria, 37 upseerikokelasta, 33 aliupseeria ja 242
tykkimiestä. Esikuntaan kuului marraskuun loppupuolella majuri af
Forsellesin lisäksi vänrikin arvoinen intendentti sekä
upseerikokelaat, jotka toimivat adjutanttina, lähettiupseerina ja
tiedustelu-upseerina. Nyt nimitettiin patteriston komentajaksi kapteeni B.
Vegelius ja 2. ja 3. patterin päälliköksi vänrikit
Savolainen ja O. Nylund.

Joulukuussa
rykmenttiin siirrettiin edelleen lisää miehistöä ja
hevosia. Siihen muodostettiin II patteristo, jonka päälliköksi
tuli luutnantti Gäddnäs. Vuoden lopussa vahvuus nousi yli
neljänsadan, ja lopullinen määrävahvuus saatiin
kevätkutsuntojen jälkeen. Rykmentti siirrettiin Lappeenrannasta
Viipuriin huhtikuussa. Viipurissa rykmentti majoittui autonomisen Suomen
kaudelta peräisin oleviin entisiin Viipurin tarkka-ampujarykmentin
kasarmeihin. Viipurissa palvelukseen astuivat vuosina 1897 ja 1898 syntyneet
ikäluokat.

Kenttätykistörykmentti
3:n komentajaksi suunniteltiin saksalaista tykistökomentaja majuri
Schillingiä. Hänen alaisuuteensa määrättiin jo
everstiluutnantti Lauri Malmbergin kenttätykistörykmenttiä
varten perustama esikuntakin. Schilling kuitenkin joutui toimimaan saksalaisena
tykistökomentajana majuri Butzin siirryttyä esikuntineen Helsinkiin.
Majuri Schillingin tilalle Kenttätykistörykmentti 3:n
tilapäiseksi komentajaksi määrättiin sitten kapteeni K.E.
Lundqvist. Saksalaisten poistuttua Suomesta joulukuussa 1918 sai
Lappeenrannassa sijainnut esikunta tehtäväkseen
järjestää Lappeenrannan jäljelle jääneen
tykkikaluston.

Rykmentin
muodostaminen vauhdittui vuoden 1919 alussa, jolloin
Kenttätykistörykmentti 1:stä irrotettiin sen toinen patteri
uuden rykmentin ensimmäiseksi patteriksi. Patteriston komentajaksi
saksalaisen majuri Siewertin jälkeen tullut luutnantti V.
Räsänen toimi jonkin aikaa myös koko Kenttätykistörykmentti
3:n komentajana. Vakinaiseksi rykmentinkomentajaksi tuli 27.1.1919 eversti V.
Stjerncreutz. Huhtikuussa rykmenttiin alettiin muodostaa toista ja kolmatta
patteristoa. Rykmentti kärsi vielä pitkään etenkin upseeri-
ja hevosvajauksesta. Syyskuussa rykmentin komentajaksi vaihtui
everstiluutnantti L.M. Schwanck. Rykmentin varuskunta sijaitsi Lappeenrannassa,
josta käsin rykmentin patteristoja oli ajoittain sijoitettuna rajalla.
Rauanheimon mukaan kahdeksas patteri jopa kävi kesällä 1919
kahteen otteeseen rajataisteluja Salmin Manssilassa ja yhdeksäs patteri
talvella 1920 Porajärvellä. Kenttätykistörykmentti 3
siirtyi vuonna 1920 Lappeenrannasta Riihimäelle. Rykmentin kolmas,
vielä Lappeenrantaan jäänyt patteristo siirrettiin vuonna 1922
Mikkeliin.

Raskaan
tykistörykmentin kokoaminen aloitettiin muodostamalla tykistökoulun
A- ja C-osastoista raskaan patterin runko elokuussa 1918. Marraskuussa
tätä laajennettiin patteristoksi. Patteristoa laajennettiin edelleen
keväällä 1919, jolloin perustettiin esikunta ja toinen
patteristo. Raskaan tykistörykmentin nimen saaneen joukko-osaston
komentajaksi nimitettiin aiempi patteriston komentaja kapteeni V. Valve. Raskas
tykistörykmentti siirtyi joulukuussa 1920 Viipuriin.

Koulutus
tykistökoulussa oli alussa muun muassa kaluston puutteen vuoksi hankalaa.
B-osasto eli vuoristotykistöosasto ei voinut antaa vuoristotykkien ja
hevosien puutteessa kuin jalkaväkikoulutusta. Elokuun
puolivälissä 1918 osasto kuitenkin jaettiin kahteen patteriin, joita
täydennettiin toisaalta koulusta. Patteristoa johti kapteeni A.
Snellman.  Aselajikoulutus saatiin
käyntiin sen jälkeen, kun Baijerin vuoristotykistöjoukoilta
lainattiin 75 Lk/14-kanuunoita. Vuoristotykistön katsotaan toimineen
myöhemmän, rauhan aikaisen jääkäritykistörykmentin
kantajoukkona. Patterit siirrettiin Lappeenrannasta Hämeenlinnaan
syksyllä 1918 ja
Vuoritykistöpatteriston nimi muutettiin maaliskuussa 1919
Jääkäritykistöpatteristoksi.

Tykistön
joukko-osastojärjestelyjen alkaessa valmistua oli Lappeenrannassa
kesäkuussa 1919 sijoitettuna Kenttätykistörykmentti 3 ja Raskas
tykistörykmentti. Huhtikuussa 1919 toimitetun kutsunnan jälkeen
perustetusta Viipurin vartiopataljoonasta oli lisäksi yksi komppania
sijoitettu Lappeenrantaan. Seuraavan vuoden alussa Lappeenrannan joukko-osastoja
olivat edelleen Kenttätykistörykmentti 3 ja  Raskas tykistörykmentti, komppania
Viipurin vartiopataljoonasta ja Lappeenrannan sotilassairaala.

Vuoden 1921
tammikuussa Lappeenrantaan saapuivat ratsuväkijoukot. Tykistön
joukoista kaupungissa viipyi pisimpään eli vuoteen 1922
Kenttätykistörykmentti 3:n kolmas patteristo. Vuodesta 1934 alkaen
taas Ratsastava patteri, jonka vakituinen varuskunta oli Mikkelissä,
vieraili sotaharjoitusten yhteydessä kaupungissa.

Tykistökoulun
kausi Lappeenrannassa oli ajallisesti lyhyt. Ajanjakso oli kuitenkin
merkittävä itsenäisen Suomen tykistön historiassa uusien
joukko-osastojen perustamisen vuoksi. Lisäksi siellä koulutettiin
upseerioppilaiden lisäksi koko kenttätykistön aliupseerit ja
miehistö. Voidaan myös huomata monien Tykistökoulun
henkilökunnasta ja oppilaista kohonneen myöhemmin aina
kenraaliluutnantin arvoon asti; näitä olivat L. Malmberg, V. Valve,
J.F. Lundqvist, A.F. Airo, T. Ekman, E. Järvinen, U. Poppius ja K.O. Vaala.
Kenraalimajureiksi ylenivät H.E. Hannuksela ja A. Snellman.

14.2
Ratsuväkiprikaati

14.2.1 Prikaatin
perustaminen Lappeenrantaan

Tykistövaruskunnasta
siirryttiin Lappeenrannassa jälleen varuskuntakaupunkia jo ennen
itsenäistymistä leimanneen ratsuväen kauteen. Suomen
ratsuväkirykmentit oli itsenäistymisen jälkeen jaettu tasan
divisioonien kesken; siis kullakin kolmella divisioonalla oli oma
ratsuväkirykmenttinsä. Jako ei kuitenkaan ollut toimiva ratsuhevosten
vähyyden, yhteistoiminnan hankaluuden ja koulutusongelmien vuoksi.[6]

Ratsuväen
uudelleenjärjestelyssä entisestä autonomian kauden Suomen
rakuunarykmentin ja suomenmaalaisen rakuunarykmentin sijoituspaikasta
Lappeenrannasta tuli aiempien Helsinkiin, Hämeenlinnaan ja Viipuriin
sijoitettujen ratsuväkijoukko-osastojen uusi sijoituspaikka.
Lappeenrannassa näistä divisioonien rykmentteinä toimineista
osastoista muodostettiin ratsuväkiprikaati. Se taas koostui vanhat
nimensä säilyttäneistä Uudenmaan rakuunarykmentistä ja
Hämeen ratsurykmentistä, joita oli lisäksi vahvistettu Karjalan
ratsujääkäreillä.

Ratsuväkirykmentit
rinnastettiin Niitemaan mukaan uudessa organisaatiossa
jalkaväkipataljooniin ja eskadroonat jalkaväkikomppanioihin.
Ratsuväkiprikaatia johti esikunta, johon kuului kenraalimajurin arvoinen
prikaatin komentaja ja esikuntapäällikkö. Esikunta oli jaettu
kolmeen toimistoon. Toimistoissa työskenteli 9 upseeria sekä 51
aliupseeria ja miestä. Prikaatin kahdella ratsuväkirykmentillä
oli lisäksi omat 38 henkilön esikuntansa everstin arvoisien
rykmentinkomentajien apuna.[7]
Ratsuväkiprikaatin rykmenteissä oli kummassakin neljä
ratsastavaa eskadroonaa, konekiväärieskadroona ja kantaeskadroona.
Määrävahvuus oli 1 635 henkilöä. Hevosia taas oli 1
551 kappaletta, joista 1 478 ratsu- ja 73 ajohevosta.

Lappeenrantaan
perustettiin myös ratsuväen aliupseerikoulu. Sen johtajana tuli olla
majuri, muina koulun upseereina taloudenhoitaja ja koulutusupseeri.
Aliupseereita oli seitsemän: ratsuvääpeli, rehumestari,
varusmestari ja neljä koulutusaliupseeria. Muuta henkilökuntaa oli
kuusi henkeä. Ennen Lappeenrannan kautta ei ratsuväellä ollut
omaa kiinteää ja määrävahvuista aliupseerikoulua.[8]

Kun Viipurissa
varuskuntaansa pitänyt Karjalan ratsujääkärirykmentti
lakkautettiin eikä se siis enää toiminut joukko-osastona,
rykmentin viimeiselle vakinaiselle komentajalle kävi kuitenkin paremmin.
Ratsuväkiprikaatin perustamiseksi jo syksystä 1920 työskennellyt
ja ahkerasti matkoja Helsinkiin ja Lappeenrantaan tehnyt eversti (vuodesta 1922
kenraalimajuri) Georg Londén nimittäin nimitettiin uuden
ratsuväkiprikaatin komentajaksi. Virkaa hoidettiin jo marraskuusta
lähtien.

Londénin
prikaatin esikuntapäälliköksi nimitettiin majuri Evert
Lagerspetz. Esikunta aloitti toimintansa Lappeenrannassa tammikuun alussa 1921.
Esikuntatehtäviä hoitamaan määrättiin alkuvaiheessa
Uudenmaan rakuunarykmentistä luutnantti Gustaf Ehrnrooth ja Hämeen
ratsurykmentistä ratsumestari Ilmari Relander. Esikuntaan kuului myös
Karjalan ratsujääkärirykmentin vt. komentaja majuri (vuodesta
1924 everstiluutnantti) Otto Appelgren, joka hoiti lakkautetun rykmentin
asioita.[9]

Lappeenrantaan
itsenäistymisen kauden alussa sijoitettujen tykistön joukko-osastojen
leirialueena toimi Perkjärvi. Oleskelu Perkjärvellä katsottiin
niin säännölliseksi, että Lappeenranta ja Perkjärvi
oli yhdistetty yhdeksi varuskunnaksi. Tämän
päällikkönä toimi toisen divisioonan komentaja ja
komendanttina everstiluutnantti Otto Palmroth. Järjestely oli kuitenkin
voimassa vain niin kauan kuin Lappeenranta toimi lähinnä tykistövaruskuntana.

Ratsuväkiprikaatin
sijoittamisen myötä Lappeenrannan ja Perkjärven hallinnollinen
yhteys katkaistiin. Varuskunnan päällikkönä tuli toimimaan
aina ratsuväkiprikaatin komentaja oman toimensa ohella. 15.6.1921
molempien alueiden yhteinen komendantin virasto muutettiin Lappeenrannan
komendantin virastoksi. Komendantiksi nimitettiin aluksi ratsumestari Ilmari
Relander ja vuodesta 1925 lähtien prikaatin yleisesikuntaupseeri B.
Stackelberg.

Kasarmialueelle
ratsuväen joukoista ensimmäisinä, vuoden 1921 alussa, saapuivat
Karjalan ratsujääkärirykmentin Hämeen ratsurykmenttiin
liitettävät osastot ratsumestari Wikbergin johdolla. Joukot
asettuivat niille määrättyihin tiloihin ja ottivat vastaan
kenttätykistörykmentti 3:lta kasarmirakennukset, erilaiset varastot
ja kaluston. Pian Lappeenrantaan saapui myös Uudenmaan rakuunarykmentti,
joka asettui sille määrättyihin rakennuksiin. Hämeen
ratsurykmentin saapuessa muita joukkoja myöhemmin kaupunkiin syntyi
rykmentille kuuluvista rakennuksista jonkin verran erimielisyyttä.
Rakennusten jaosta päästiin sopimukseen vasta Hämeen
ratsurykmentin komentajan ponnekkaiden valitusten jälkeen.

Uudenmaan
rakuunarykmentin siirtoa Helsingistä oli valmisteltu tutustumismatkoilla
Lappeenrantaan jo vuoden 1920 puolella ja rykmentin komentaja eversti Oskar
Vilkama kävi itse Lappeenrannassa 3.1.1921. Tammikuun kahdeksantena
rykmentti oli lopulta valmis siirtoon. Helsingin Kampissa rykmentti
järjestäytyi aamulla maneesiin lähtötarkastukseen.
Pääkatselmus pidettiin Lappeenrannan maneesissa saman kuun 20.
päivänä. Uudenmaan rakuunarykmentin vahvuus oli helmikuun alussa
777 miestä, 530 ratsuhevosta ja 50 kuormahevosta. Ensimmäiset
asevelvolliset kotiutettiin ja alokkaat otettiin tilalle Lappeenrannassa
huhtikuussa 1921.

Hämeen
ratsurykmentti siirtyi Hämeenlinnasta Lappeenrantaan 28.8. –
31.8.1921. Muutto tapahtui rykmentin komentajan everstiluutnantti V.G.B. von
Hohenthalin johdolla. Lappeenrannassa rykmenttiin liitettiin kaupungissa jo
pitkään sijoitettuna olleet lakkautetusta Karjalan
ratsujääkärirykmentistä muodostetut Hämeen ratsurykmentin
kolmas ja neljäs eskadroona.

Tilanteesta
ratsuväkiprikaatin varuskunta-alueella kauden alussa saa käsityksen
sotaväen päällikön Karl Wilkaman syksyllä 1921
suorittaman tarkastuksen jälkeen julkaisemasta
päiväkäskystä. Pohjanpään lainaamassa päiväkäskyssä
mainittiin eskadroonien pienuudesta, joka johtui hevosten vähyydestä.
Eskadroonaa kohti oli vain 50–60 ratsastajaa. Hevoset olivat
ylipäätään liian laihoja ja rasittuneita, joskin
tarkastuksessa hyvin puhdistettuja. Kasarmit ja tallit olivat kenraalimajuri
Wilkaman mielestä hyvässä järjestyksessä.

Helmikuussa
1921 vahvistettujen uusien määrävahvuusmääräysten
mukaan Lappeenrantaan sijoitettuihin ratsuväkirykmentteihin tuli muodostaa
ns. kantaeskadroona. Niitemaan mukaan tämä oli uutuus verrattuna
rykmenttien aikaisempaan ryhmitykseen. Kantaeskadroonien tarkoituksena oli
huolehtia ratsujen kouluttamisesta. Kantaeskadroonien perustaminen
käynnistyi Lappeenrannassa syksyllä 1921. Ensin perustettiin syyskuun
lopussa Hämeen ratsurykmenttiin majuri Robert Gustavsonin komentama
kantaeskadroona. Lokakuun puolella nimitettiin Uudenmaan rakuunarykmentin
kantaeskadroonan päälliköksi lakkautetun Karjalan
ratsujääkärin asioita hoitanut ja sittemmin esikunnassa
intendenttinä toiminut majuri Otto Appelgren. Kantaeskadroonien lopullinen
muodostaminen kesti kuitenkin vielä pitkään, aina vuoteen 1923
saakka.

Ratsuväen
aliupseerikoulun perustaminen käynnistyi tammikuussa 1921. Ensin koululle
määrättiin taloudenhoitaja, ja helmikuun puolivälissä
ratsuväkiprikaatin komentaja määräsi koulun johtajaksi
ratsumestari Ilmari Relanderin. Koulutusupseeriksi nimitettiin 17.2. luutnantti
Zachris Helsingius Uudenmaan rakuunarykmentistä ja 13.10. luutnantti Emil
Lönnroth. Niitemaa arvelee varojen puutteen viivästyttäneen
koulun käynnistymistä; koulu siirrettiin vasta toukokuussa
huollollisesti Uudenmaan rakuunarykmentin yhteyteen, ja ensimmäiset miehet
ilmoittautuivat kouluun vasta 1.6. 1921. Koulun opetus jakaantui kahteen
kurssiin. Kesäkuun alussa alkanut kurssi oli ns. B-kurssi. Se kesti
neljä kuukautta ja oli tarkoitettu asevelvollisille. Toista, 11 kuukauden
kurssia, kutsuttiin A-kurssiksi. Se oli tarkoitettu kapitulanteiksi aikoville.
Sille otettiin jo kesäkuussa koeoppilaita, jotka määrättiin
heinäkuussa vakinaisiksi oppilaiksi. 10.3. 1929 alkaen ratsuväen
kanta-aliupseerien peruskoulutus tapahtui Taistelukoulun
kanta-aliupseeriosastolla, 4. joukkueessa. Sen kurssin kävivät
myös polkupyöräpataljoonien aliupseerit.

Ratsuväkiprikaatin
perustamisen yhteydessä vuonna 1921 muodostettiin aiempien kolmen
ratsuväkirykmentin soittokunnista yksi yhteinen, prikaatin esikuntaan
liitetty soittokunta. Soittokunnan johdossa toimi musiikkiupseeri ja siihen
kuului 20 aliupseeria, 12 miestä ja 9 soitto-oppilasta. Musiikkiupseerina
eli kapellimestarina toimi vuoteen 1937 saakka aiempi Hämeen
ratsurykmentin kapellimestari, musiikkiluutnantti August Huttunen. Hänen
jälkeensä kapellimestariksi tuli musiikkikapteeni Juho Leskinen.

Ratsuväkirykmenttien
organisaatio muuttui jonkin verran kun vuonna 1926 muodostettiin erillinen
alokaseskadroona. Tämä tehtiin niin, että prikaatin komentaja
määräsi kummankin rykmentin neljännen eskadroonan
asevelvolliset siirtymään muihin eskadrooniin ja 8.6. palvelukseen
astuneet alokkaat siirrettiin neljänteen eskadroonaan. Muutos johtui
siitä, että vuoden 1922 asevelvollisuuslain voimaantulon jälkeen
alokkaita otettiin vuodesta 1923 lähtien vain neljä kertaa vuodessa.
Aiemmin alokkaita oli viisi erää vuodessa.

Toinen,
suurempi muutos tapahtui, kun vuonna 1929 lakkautettiin hevoskoulutuksesta
huolehtivat kantaeskadroonat. Niiden tilalle perustettiin remonttikoulu. Sen
perustamistöitä johtamaan nimitettiin Uudenmaan rakuunarykmentin
kantaeskadroonan päällikkö ratsumestari E.V. Lönnroth ja koulun
koulutusosaston päälliköksi Hämeen ratsurykmentin
kantaeskadroonan päällikkö C.H. Cleveland. Lisäksi
remonttikouluun tuli kaksi luutnanttia ja 26 aliupseeria. Koulu tuli toimimaan
ratsuväkiprikaatin esikunnan alaisena ja sen sijoituspaikka oli vielä
aluksi Lappeenranta. Kasarmialueella koululla oli
käytössään yhden kasarmirakennuksen yläkerta ja kaksi
tallia. Koulun laidunmaat olivat aluksi kantaeskadroonan tavoin Suurmerijoella.
Vuosien 1930 ja 1931 kesiksi vuokrattiin Lappeenrannan kaupungilta Korkea-ahon
kylästä laitumia. Ilmeisestikin laidunmaiden puutteen vuoksi
remonttikoulu siirrettiin syksyllä 1933 Ypäjälle. Siellä
koulu toimi Porin rykmentin yhteydessä, mutta kuitenkin
ratsuväkiprikaatin yksikkönä.

Ratsuväkiprikaatin
henkilöstön määrää supistettiin 1920-luvulla
siten, että rykmenttien kantahenkilökuntien
määrävahvuudet putosivat reilusti alle 100 henkilön.
1930-luvulla taas koulutusta pyrittiin tehostamaan ja samalla
kantahenkilökunnan määrä nousi jälleen.

Vuoden 1930
organisaatiouudistusten jälkeen ratsuväkiprikaati toimi Viipurin
armeijakunnan komentajan H. Öhquistin alaisuudessa. Prikaatiin kuului
esikunnan, Uudenmaan rakuunapataljoonan ja Hämeen ratsurykmentin
lisäksi Viestieskadroona ja Ratsuväen aliupseerikoulu. Näiden
Lappeenrannassa toimivien yksiköiden lisäksi prikaatiin kuului
vielä Ypäjän ratsukoulu. Vuonna 1933 prikaatiin liitettiin
edelleen Mikkelissä toimiva Kenttätykistörykmentti 3:n patteri,
josta muodostettiin Ratsastava patteri. Kapteenin komentaman patterin vahvuus
oli kolme nuorempaa upseeria, 12 aliupseeria ja 165 varusmiestä.
Puolustusvoimien uudelleenjärjestelyjen yhteydessä lakkautettiin
Viipurissa ollut Raskas kenttätykistörykmentti. Sen
kantahenkilökunnasta siirrettiin joitakin henkilöitä myös
Ratsuväkiprikaatiin.

Toivasen mukaan
puolustusvoimien siirtyminen uuteen aluejärjestelmään merkitsi
suurta muutosta ratsuväkiprikaatin asevelvollisten suhteen. Uudessa
järjestelmässä miehet tulivat pääosin harvaan
asutuilta ja köyhiltä seuduilta, ja tulokkaiden koulutus oli heikompi
kuin aiempien alokkaiden.

Vuonna 1936
ratsuväkiprikaatille alistettiin edelleen Terijoen
Polkupyöräpataljoona 1 ja Erillinen pioneerikomppania.
Polkupyöräpataljoona, jonka nimi muutettiin vielä vuonna 1936
Jääkäripataljoona 1:ksi, jäi varuskuntaansa Terijoelle.
Samoin jäi Hämeenlinnaan prikaatiin vuonna 1937 liitetty Erillinen
panssarikomppania. Lappeenrantaan taas perustettiin samana vuonna alkuvuodesta
Panssariosasto, joka toimi aliupseerikoulun yhteydessä, sekä
ratsuväkiprikaatin komentajan alaisuudessa ja Uudenmaan rakuunarykmentin
huoltojärjestelmässä toiminut Erillinen panssarieskadroona.

Palveluaika
ratsuväkiprikaatissa oli aluksi 15 kuukautta miehistöllä ja 18
kuukautta upseereiksi ja aliupseereiksi koulutettavilla miehillä.
Palveluaika oli kolme kuukautta pitempi kuin jalkaväessä, sillä
ratsuväki laskettiin kuuluvaksi erikoisaselajien joukkoon. Vuoden 1932
asevelvollisuuslaissa lyhennettiin miehistön palvelusaika 350 vuorokauteen
ja päällystön 440 vuorokauteen.

Ratsuväkiprikaatin
komentajina toimivat

Kenraalimajuri
Georg Londén 1920–1927

Eversti
Georg Palmroth 1927–1941

Eversti L.G.
Melander 1942–1944

14.2.2
Ratsuväkiprikaatin rykmentit

Ratsuväkiprikaatin
toisen rykmentin, Uudenmaan rakuunarykmentin perustaminen itsenäiseen
Suomeen käynnistyi vuonna 1917, kun senaatin määräyksestä
perustettiin 200 ratsumiehen kokoinen poliisiosasto. Yleistä
epäjärjestystä poistamaan perustetun osaston johtoon kutsuttiin
Suomen rakuunarykmentissä palvellut aliratsumestari Carl Gaston Ahrenberg.

Helsingin
lähelle Saksanniemen kartanoon sijoitettu osasto sai nimen
järjestyslipusto. Lipusto saavutti täyden vahvuutensa lokakuussa.
Vuoden lopussa osasto joutui punaisten joukkojen kanssa käydyn kahakan
jälkeen hajautumaan ja siirtymään Pohjanmaan Lappajärvelle.
Helmikuussa 1918 jo neljän eskadroonan laajuisen osaston nimi muutettiin
Uudenmaan rakuunarykmentiksi. Vuoden 1918 taistelujen jälkeen rykmentti
majoitettiin Helsingin Kamppiin Turun kasarmeille.

Hämeen
ratsurykmentin kantajoukko eli Karjalan ratsujääkärirykmentti
perustettiin jääkäriratsumestari Sven Weckströmin johdolla
vuoden 1918 alussa Joensuussa.

Vuoden 1918
sodan päätyttyä alistettiin Uudenmaan rakuunarykmentti ja
Karjalan ratsujääkärirykmentti 1. ja 3. divisioonalle. Karjalan
ratsujääkärirykmentti koottiin sodan jälkeen Lappeenrantaan,
josta se siirrettiin elokuun alussa 1918 Kuopioon. Rehun puutteen ja
hevostautien vaivaamista ratsujoukoista muodostettiin vielä kolmas
ratsuväkirykmentti jakamalla Uudenmaan rakuunarykmentti kahtia. Uusi,
toiselle divisioonalle alistettu osasto sai nimekseen Viipurin rakuunarykmentti
n:o 2. Pian nimi kuitenkin muutettiin Suomen rakuunarykmentiksi.

Ratsujoukkojen
nimiä muutettiin edelleen: 13.12.1918 Karjalan
ratsujääkärirykmentistä tuli Karjalan ratsurykmentti ja
11.3.1919 Hämeenlinnaan sijoitettu Hämeen ratsurykmentti. Toiseen
divisioonan kuuluvan, Viipuriin sijoitetun Suomen rakuunarykmentin nimi
muutettiin nyt Karjalan ratsujääkärirykmentiksi.

Uudenmaan
rakuunarykmentin komentajat 1940-luvulle saakka olivat

Ratsumestari
Carl Gaston Ahrenberg 1918

Eversti
Oskar Vilkama 1918–1928

Eversti
Harry Alfthan 1928–1941

Everstiluutnantti
Gösta Blomqvist 1940–1941 (vs)

Eversti
Hans Olof von Essen 1941–1944

Eversti
Carl Gustaf Palmgren 1944 (vs)

Eversti Adolf
Ehrnrooth 1944–1947

Hämeen
ratsurykmentin komentajat olivat

Ratsumestari
Sven Erik Weckström 1918

Everstiluutnantti
V.G.R von Hohenthal 1918–1922

Everstiluutnantti
Evert Christian Lagerspetz 1923–1925

Majuri
Ragnar Mellin 1925–1926

Everstiluutnantti
Georg Palmroth 1926–1927

Everstiluutnantti
Woldemar Oinonen 1927–1931

Eversti Ilmari
Relander 1931–1932

Eversti Matti
Tiiainen 1932–1940

Eversti
Reinhold Stackelberg 1940–1941

Eversti
Gustaf Ehrnrooth       1941–1944

Everstiluutnantti
Carl-Gustaf Wahren 1944–1946

14.2.3
Elämää ratsuväkivaruskunnassa

Niitemaan esittämän
esimerkin mukaan päiväjärjestys ratsuväkiprikaatissa
noudatti seuraavanlaista runkoa:

5.00                 herätys

5.20 –
6.20      tallipalvelus

6.30                 peseytyminen

7.00 –
7.20      aamiainen

7.30 –
7.45      satuloiminen
ja järjestyminen

7.45 –
10.00    ratsastus

10.00 –
11.00  tallipalvelus

11.15 –
11.45  päivällinen

13.00 –
13.45  alkeisopetus, valistusluennot
ja tähtäysharjoitukset

14.00 –
16.45  taistelukoulutus

17.00 –
18.00  tallipalvelus

18.15 –
18.45  illallinen

19.00 –
20.30  aseitten puhdistus, vaatteiden
paikkaus ja urheilu

21.00               iltahuuto

Ratsuväkiprikaatin
sotilaan päivä alkoi päivystäjän suorittamasta
herätyksestä. Se oli talvisin kuudelta, kesällä jo puoli
tuntia aikaisemmin. Aliupseerikoulussa herätys oli jo viideltä. Herättyään
varusmies peseytyi, sijasi vuoteensa, ja jos oli vuorossa, laittoi myös
varusmiesaliupseerin tai korpraalin vuoteen kuntoon. Tämän
jälkeen oli vuorossa aamuvoimistelu. Voimistelun jälkeen seurasi
hevosten puhdistus ja vasta sen jälkeen aamutee: teetä, sokeria ja
näkkileipää. Sunnuntaisin saatiin aamuteellä
vehnäpulla, jota ainakin 1920-luvulla nimitettiin jynssyksi.

Aamiaisen
jälkeen ryhmänjohtajat ilmoittivat ryhmänsä eskadroonan
vääpelille. Useimpien osalta alkoi tällöin normaali
päiväpalvelus oppitunteineen ja harjoituksineen. Jotkut taas saattoivat
saada työkomennuksen, esimerkiksi keittiölle kuorimaan perunoita.
Palveluksen lomassa käytiin syömässä, kumpikin prikaatin
rykmenteistä omassa ruokalassaan. Päiväpalvelukseen kuului
myös sisäpalvelusta. Siihen kuuluivat muun muassa aseiden ja varusteiden
huoltotyöt. Varusteiden kunnosta oltiin tarkkoja, ja jos esimerkiksi
katsottiin että vaatteita oli tahallisesti liattu, saattoi likaaja joutua
puhdistamaan tai korvaamaan vaatteen. Niitemaan mukaan puhdistuspalvelusten
yhteydessä oli havaittavissa myös simputusta.

Palvelus
päättyi illalla iltahuutoon tai rukoukseen. Tämä oli
yleensä yhdeksän tienoilla ja pidettiin kesäaikaan usein
keskuskentällä ja talvella kasarmien käytävillä.
Keskuskentällä pitivät rykmenttien papit vuorotellen hartauden.
Kasarmeissa rukouksen luki päivystäjä, sen jälkeen
veisattiin virsi, joka saattoi olla esimerkiksi "Joutukaa sielut...",
ja pidettiin käskynjako. Tämän jälkeen kasarmilla oli
hiljaisuus ja asevelvollisten tuli siirtyä vuoteisiinsa.

Suunnilleen
puolet ratsuväkiprikaatin miesten päiväpalveluksesta kului
toimintaan hevosen kanssa. Prikaatin hevoskanta oli 1920-luvun alussa
huonokuntoista. Tähän vaikuttivat rehun puute ja sekalainen
hevoskanta. 1920-luvun loppupuolella hevosten terveydentila jo parani. Hevosten
lukumäärä vaihteli eri vuosina, enimmillään hevosia
saattoi olla lähes 2 000 kappaletta. Eläinten hyvinvoinnista
vastasivat varusmiesten ohella eläinlääkintä-aliupseerit,
kengitysseppäaliupseerit ja rehumestarit. Suurin auktoriteetti hevosten
hoidon suhteen oli kuitenkin eläinlääkäri.

Hevoset oli
sijoitettu talleihin, joissa jokaisella eskadroonaan kuuluvasta kolmesta
joukkueesta oli oma osastonsa. Tallin neljännessä osastossa olivat
kantahenkilökunnan, lähettien ja kuormaston hevoset. Osalla upseerien
hevosista oli omat karsinansa, joissa ne saivat olla vapaina.  Hevoset nimettiin
ratsuväkiprikaatissa aakkosellisessa järjestyksessä.
Tämä tarkoitti sitä, että kaikkien samana vuonna
syntyneiden hevosten nimi alkoi samalla kirjaimella. Nuoremmat taas nimettiin aakkosjärjestyksen
seuraavien suomalaisten kirjainten mukaan. Kun aakkoset loppuivat, aloitettiin
uudelleen A-kirjaimesta. Hevoset numeroitiin rykmentittäin ja numero
poltettiin oikeaan etukavioon. Eri eskadroonien hevosilla oli omat värinsä.
Esimerkiksi 1920-luvulla oli Hämeen ratsurykmentin ensimmäisellä
eskadroonalla vaaleat hevoset, toisella ruskeat raudikot, kolmannella tummat
hevoset. Neljännellä eli alokaseskadroonalla oli kaikenlaisia
hevosia. Konekiväärieskadroonaan sijoitettiin mustat hevoset.

Hevoset osti
ympäri Suomea kiertänyt hevosostolautakunta, jota johti
puolustusvoimien ylieläinlääkäri. Ostopaikkoina olivat muun
muassa Seinäjoki, Kuopio, Lahti ja Lappeenranta. Ratsuhevoset olivat oston
jälkeen aluksi remonttikoulussa – 1930-luvun puolivälin
jälkeen nimeltään ratsukoulu – koulutettavana. Runsaan
vuoden koulutuksen jälkeen hevoset tuotiin Lappeenrantaan ja jaettiin
varuskunnan keskuskentällä. Ensin jaettiin upseerien ja aliupseerien
hevoset ja sen jälkeen tapahtui jako eskadrooniin värin perusteella.

Ratsuväkiprikaatin
asevelvollisten koulutukseen kuului monia eri harjoituksia. Hevosia
puhdistettaessa harjaannutti torvensoittaja miehiä signaalien eri
merkityksissä, harjoituskentälle päästäessä
pidettiin muun muassa sulkeisharjoituksia, marssiharjoituksia ja
ratsastusharjoituksia. Ainakin 1920-luvulla pidettiin tärkeänä
ratsastuskoulutuksessa suljettuja harjoituksia. Harjoitukset siis tehtiin
ryhmän puitteissa ja pyrittiin siihen, että osastot komennon
kuullessaan pystyisivät nopeasti siirtymään muodostelmasta
toiseen. Leirikenttä olikin kesäisin jo aamusta alkaen
täynnä suljettua harjoitusta pölypilvessä harjoittavia
osastoja. Sisäpalveluksessa harjoiteltiin muun muassa sotilasarvojen
tuntemista, sotilaallista käyttäytymistä, henkilökohtaisten
varusteiden hoitoa ja aseen käsittelyä.

Sulkeiskoulutus
aloitettiin heti kun alokas oli sijoitettu yksikköönsä. Niitemaa
kertoo tähän kuuluneen harjoituksia sekä ratsain että
jalan. Harjoiteltiin muun muassa ratsautumista ja jalkautumista,
käyntiä, ravia, laukkaa ja kiitoa. Vielä oli
kunniantekoharjoituksia, aseharjoituksia, järjestäytymisharjoituksia
ja vikellystä eli voimisteluliikkeiden suorittamista liikkuvan hevosen
selässä. Ratsastusharjoitukset aloitettiin, kun alokkaiden
saapumisesta oli kulunut viikko. Ampumaharjoitukset kuuluivat alokasajasta
lähtien säännölliseen koulutusohjelmaan.

Ratsuväen
käytössä oli useampia asemalleja. Niitemaan mukaan aluksi oli
käytössä vuonna 1919 ranskalaisten sotasaalisvarastoista
ostettuja saksalaisia mauserkarabiineja. 1920-luvun puolivälissä
tilalle tulivat venäläinen rakuunakiväärimalli 91.
Sitä parannettiin vuonna 1927 ns. pystykorvan lyhyemmällä
ratsuväkimallilla; tämä tuli kuitenkin käyttöön
vasta vuonna 1935. Pikakiväärinä olivat aluksi tanskalainen
Madsen, sitten Lahti-Saloranta vuodelta 1926 ja lopuksi Suomi-konepistooli.
Upseerien käytössä oli useimmiten vuoden 1923 mallia oleva
Parabellum. Konekiväärinä käytettiin Maximia ja
1930-luvulla käyttöön tulivat myös kranaatinheittimet.

Ratsuväkiprikaatin
aseistukseen kuuluivat myös miekat. Upseereilla ja aliupseereilla miekat
erosivat muiden joukko-osastojen käyttämistä kaarevan terän
ja niklatun tupen osalta. Miehistön miekat ostettiin kiväärien
tapaan Ranskasta vuonna 1919. Näitä vuoden 1822 mallia olevia sapeleita
korjattiin muun muassa lyhentämällä niitä vuosina
1923–1925.

Ratsuväkiprikaati
osallistui säännöllisesti
sotaharjoituksiin. Manööverejä, joihin osallistui
yleensä useampia joukko-osastoja, pidettiin joskus Lappeenrannassa, mutta
usein ne suuntautuivat Parolan ja Utin leireille, Kymijoen muodostamalle
linjalle ja  Kannakselle.
Kannaksella pidettiin esimerkiksi vuoden 1928 elokuussa siihen asti suurimmat
sotaharjoitukset. Harjoituksia oli seuraamassa ulkomaisiakin tarkkailijoita.
Harjoituksen erikoisuuksiin kuului muun muassa kenttäpostin kokeilu.
Niitemaan mukaan harjoitukseen osallistuvat saivat kehotuksen pyytää
tuttaviaan ja omaisiaan lähettämään mahdollisimman paljon
vapaakirjeinä kulkevaa postia. Itse harjoituksessa ratsuväkiprikaatin
toiminta tuli esiin muun muassa yllätyksellisellä
hyökkäyksellä puolustavan osapuolen päämajaan.
Manöövereitä pidettiin vuosittain sotaan saakka.

Varusmiehet
pääsivät ennen sotia sangen harvoin lomalle, joskin
suojeluskunnassa hyvän alkukoulutuksen saaneet alokkaat saattoivat saada
pitkiäkin kuntoisuulomia. Iltalomien lisäksi oli palvelusajan
loppupuolella myös kotiloma. Kasarmialueelta saattoi päästä
pois myös ns. prikkalomalle. Siinä eskadroonan toimistosta
lunastettavaa metallista kiekkoa vastaan voitiin kulkea kasarmialueen portista
ulos henkilökohtaisten asioiden hoitoa varten tai esimerkiksi jonkin
kantahenkilökunnan määräämän tehtävän
suorittamista varten. Iltalomille oli mahdollista päästä
anomuksen jälkeen lauantaina ja sunnuntaina. Iltaloma kesti yhteentoista. Asevelvolliset
eivät saaneet ostaa ja nauttia väkijuomia. Näin
iltalomakohteiden joukosta jäivät pois esimerkiksi upseerien suosimat
ravintolat Kasino ja Patria. Tanssia sen sijaan sai: tätä
harrastettiin Lappeenrannassa kahdessa paikassa, työväentalolla ja
palokunnantalolla. Iltalomalla saatettiin lisäksi käydä
Valtakadun ja Kauppakadun kulmassa sijaitsevassa elokuvateatterissa ja
satamatorin laidassa sijainneessa Vellamo-kahvilassa.

Ruoka oli
ratsuväkiprikaatin aikana sangen vaatimatonta, eikä sitä aina riittänyt
tarpeeksi ainakaan alokkaille. Ruokailuun mentäessä –
kummallakin ratsuväkirykmentillä oli oma ruokala – jaettiin
miehille leipä jota kutsuttiin faneeriksi. Tämä kovaksi kuivattu
leipä oli usein niin kovaa, että huonohampaisimmat saattoivat katkaista
siihen hampaansa. 1930-luvulla heikkohampaisimmat velvoitettiinkin kastamaan
leipänsä ensin vedessä. Varsinainen ruoka oli useimmiten keittoa
tai perunaa ja kastiketta. Tyypillistä oli lihan niukkuus keitoissa ja
kastikkeissa. Parhaimpana ruokana 1920-luvun puolivälin Hämeen
rakuunarykmentissä muisteltiin myöhemmin olleen veteen keitetyn
riisivellin.

Urheilu oli
erityisen suosittu harrastus Lappeenrannan varuskunnan piirissä ennen
sotia. Jo pian Lappeenrantaan siirtymisen jälkeen aloitettiin
ratsuväkiprikaatissa puuhata voimistelu- ja urheiluklubin perustamista.
Rykmentteihin valittiin myös erityiset urheilu-upseerit. Varuskunnassa
harrastettujen urheilulajien piiriin kuuluivat ratsastuskilpailujen
lisäksi muun muassa yleisurheilu, pesäpallo, jalkapallo,
jääpallo, uinti, suunnistus, eri hiihtolajit murtomaahiihdosta
hiihtoratsastukseen ja tietenkin ampumakilpailut. Upseerit harrastivat
erityisesti "gentlemannilajina" pidettyä nykyaikaista
viisiottelua. Urheilukilpailuja käytiin prikaatin eri yksiköiden välillä
ja armeijan eri yhtymien välillä. Käytiin myös varuskunnan
ulkopuolella siviilikilpailuissa. Ratsuväkiprikaati järjesti itsekin
kilpailuja. Kilpailuissa kunnostautuneille annettiin erilaisia palkintoja. Hyvin
menestyneelle saatettiin antaa myös ylimääräistä
lomaa. Niitemaan mukaan ratsuväkiprikaatin menestynein urheilija lienee
ollut Hämeen ratsurykmentin kornetti Eino Penttilä, joka heitti
keihäässä vuonna 1927 maailmanennätyksen 70,64 ja sai muun
muassa Los Angelesin olympialaisissa keihäänheiton pronssimitalin.

Ratsuväkiprikaatin
vahvin laji oli kuitenkin ratsastus. Prikaatin rykmentit olivat harrastaneet
sitä jo aikaisemmillakin sijoituspaikoillaan, Niitemaan mukaan etenkin
Uudenmaan rakuunarykmentin ja Suomen Kenttäratsastusseuran yhteistyö
Helsingissä oli antoisaa lajin kehityksen kannalta. Lappeenrantaan
sijoitettujen ratsuväkiupseerien keskuudessa ratsastusurheilulla oli vahva
asema. Innokkaita olivat etenkin jo ennen itsenäisyyttä Suomen
rakuunarykmentissä palvelleet upseerit. Jo kesällä 1921
järjestettiin Lappeenrannassa Suomen rakuunarykmentin 20-vuotisjuhlien
yhteydessä ratsastuskilpailut, joissa oli mukana joukko vanhan
rakuunarykmentin upseereita ja aliupseereita.

Lappeenrantaan
muuton jälkeen perustettiin vuonna 1923 Hubertusklubi. Upseerikerholla
kokoontuvaan klubiin liittyivät kaikki upseerit. Ratsastusurheilua kehitti
myös joidenkin upseerien Euroopan eri ratsuväkiopistoissa suorittamat
tutkinnot.

Ratsastuslajeihin
ottivat upseerien ohella osaa aliupseerit, ja varusmiehillekin oli omat sarjat.
Erilaisia kilpailuja järjestettiin lähes kaikissa mahdollisissa
lajeissa lähtien koulu- ja esteratsastuksesta useisiin eri
laukkakilpailuihin ja muun muassa upseerivikellykseen ja
sapelinlyöntikilpailuihin. Talvisin kilpailtiin vielä hiihtoratsastuksessa
ja kestävyysratsastustakin harrastettiin. Kilpailu liitettiin usein
juhlatilaisuuksiin. Tärkeimmät kilpailut olivat vuodesta 1919 alkaen
järjestetyt ja vuodesta 1921 alkaen säännöllisesti
Lappeenrannassa järjestetyt kilpailut kenraali Mannerheimin palkinnosta
eli "Championat de cheval d'armes. Tässä kilpailussa kilpailivat
A-sarjassa ratsuväen upseerit, B-sarjassa tykistön upseerit,
C-sarjassa muut upseerit ja D-sarjassa aliupseerit. Myöhemmin kilpailut
jakaantuivat vain upseeri- ja aliupseerisarjaan. Vaikka kilpailu ei siis
rajoittunutkaan vain ratsuväkiprikaatin henkilökuntaan, voittivat sen
jäsenet useimmiten kilpailun.

Ratsuväkiprikaatin
upseerit osallistuivat useisiin kilpailuihin pohjoismaissa, Puolassa ja
Saksassa. Osallistujina olivat Niitemaan mukaan useimmiten Y. Bützow, K.E.
Bäckman, G. Ehrnrooth, A.E. Ehrnrooth, C. Gripenberg, K.H. Lauri, L.
Rönnquist, R.B.M. Stackelberg, W. Walldén, L.J. Wrede ja N.E.J.
Åkerman. Prikaatin upseerit ottivat osaa myös olympialaisiin
vuodesta 1920 lähtien. Antwerpenin olympialaisissa oli mukan eversti O.
Vilkama Uudenmaan rakuunarykmentistä ja Pariisin kisoihin otti osaa
luutnantti L. Ehrnrooth. Paras menestys Lappeenrannan varuskunnan
kilpailijoilla oli kuitenkin Amsterdamin olympialaisissa, joissa Uudenmaan
rakuunarykmentin luutnantti H. Avellan tuli viidenneksi nykyaikaisessa
viisiottelussa, ja voitti kilpailun ratsastuslajin. Samoissa vuoden 1928
olympialaisissa ratsumestari H.O. von Essen sijoittui kenttäratsastuksessa
viidenneksi. Vielä Berliinin olympialaisiin vuonna 1936 osallistuivat
Hämeen ratsurykmentistä luutnantti W. Walden ja kornetti A.K.
Kiviperä.

Autonomian
kauden Suomen rakuunarykmentti oli vielä upseeristonsa kielen perusteella
täysin ruotsinkielinen. Suomenmielinen paikkakunnan lehti laski vuonna
1925 ratsuväkiprikaatin upseereista vain 21 prosentin olleen
suomenkielisiä. Toivanen onkin todennut ratsuväen ennen sotia
houkutelleen riveihinsä ruotsinkielisiä upseereja.  Vuonna 1921 annetun kielilain mukaan
ratsuväkiprikaati oli kaksikielistä Uudenmaan rakuunarykmenttiä
lukuun ottamatta kuitenkin suomenkielinen. Vuonna 1928
määrättiin rakuunarykmentin ohella myös prikaatin esikunta
kaksikieliseksi. Vuonna 1930 taas muutettiin prikaati kokonaan
suomenkieliseksi.

Niitemaa katsoo
muutoksen johtuneen Suomessa vallinneista kielipoliittisista kysymyksistä,
ei niinkään prikaatin sisäisistä kieliriidoista. Vuonna
1937, kielikysymyksen laannuttua, palattiin prikaatissa vuoden 1922 asetukseen
eli Uudenmaan rakuunarykmentistä tuli taas kaksikielinen. Prikaatin
sisällä kielikysymys tuli esiin lähinnä molempien
rykmenttien yhteisessä aliupseerikoulussa
käytettävästä kielestä. Niitemaan mukaan kielikysymys
rykmentissä "oli molempien rykmenttien välisen keskinäisen
kilpailuhengen yhtenä tekijänä".

Rakuunarykmentin
miehiä nimitettiin juuri kielen vuoksi hurreiksi. Rakuunoiden tunnuksen,
ristikkäin asetettujen F-kirjainten, sanottiin kuvaavan kaviokoukkuja.
F-kirjaimet tulivat Ruotsin kuninkaasta Fredrik I:stä – Haminallekin
nimensä antaneelle – , jonka aikana aiempi Uudenmaan
rakuunarykmentti perustettiin. Hämeen ratsurykmentin olkamerkki,
pyhän Hubertuksen eli metsästyksen ja ratsastuksen suojeluspyhimyksen
symboli hirvenpää, kuvasi rakuunoiden mukaan taas
lentävää sammakkoa.

Lappeenrantalaista
tapakulttuuria tutkineen Riitta Räsäsen mukaan upseeristo oli
lappeenrantalaisessa yhteisössä oma huomattava
"sisäryhmänsä". Upseerit ratsupalvelijoineen
erottuivat vielä ennen sotia muusta väestöstä pukunsa,
käytöksensä ja tapakulttuurinsa puolesta. Upseereilla perheineen
oli muuhun väestöön verrattuna aristokraattinen vivahde –
"kuin hienoja rotuhevosia, ne ihmiset". Tavallinen lappeenrantalainen
ei useinkaan ollut henkilökohtaisesti tekemisissä upseeriston
perheineen muodostaman ryhmän kanssa. Toki upseeristoa näki kaupoissa,
lainanhakijoina pankeissa ja muuten liikkumassa kaupungissa. Räsäsen
mukaan kuitenkin vain harvat muut kaupunkilaiset tutustuivat ryhmään
kutsuttuina johonkin juhlaan tai yhteisissä maanpuolustukseen
liittyvissä asioissa. Upseeriston tapakulttuurin Räsänen
näkee pysyneen omana, ryhmän sisäisenä "muilta
kaupunkilaisilta suljettuine kerhoineen, kuukausittain toistuvine
iltajuhlineen, karnevaaleineen ja talvisine rekiretkineen".

Kuvaa vahvistaa
Sinerma, joka on Adolf Ehrnroothin elämänkerrassa luonnehtinut
Lappeenrannan varuskunnan upseeriston elämää ennen sotia
sisäänlämpiäväksi, eräänlaiseksi
"perhe-elämäksi". Upseeristo kyllä seurusteli
kaupunkilaisten kanssa ja kaupunkilaisia muun muassa kutsuttiin suurempiin
juhliin upseerikerholle, mutta muuten pitäydyttiin omassa piirissä.

Ratsuväkiprikaatin
tai ainakin Uudenmaan rakuunarykmentin upseerikunnan luonnetta ruotsinkielisen
yläluokan osana luonnehtii Sinerman kertomus Adolf Ehrnroothin
sijoittumisesta joukko-osastoon. 17-vuotiaan Ehrnroothin astuessa rykmentin
palvelukseen alokkaana 1920-luvulla olivat Uudenmaan rakuunarykmentissä
upseereina jo Adolfin kaksi veljeä ja muutkin upseerit tunsivat Adolfin.
Alokasajan ja kadettikoulun jälkeen kornetti Ehrnrooth valitsi ilman
epäröintiä vanhempien veljiensä tapaan joukko-osastokseen
Uudenmaan rakuunarykmentin.

Ratsuväkiupseerien
taloudellinen asema ei usein kuitenkaan ollut muun, korkeankin,
yhteiskunnallisen arvostuksen veroinen. Upseerit esimerkiksi menivät
lähinnä taloudellisista syistä melko myöhään naimisiin.
Nuoret upseerit asuivat joko varuskunnan omissa asunnoissa tai vuokrasivat
yhteisen asunnon kaupungilta. Esimerkiksi liittyessään Uudenmaan
rakuunarykmentin upseerikuntaan kornetti Adolf Ehrnrooth muutti aluksi
luutnantti Leo Franckin asuinkumppaniksi upseerikerhon yläkerrassa olevaan
toiseen huoneeseen. Toisessa yläkerran huoneessa asuivat Adolfin vanhemmat
veljet. Kun varuskunnan päällikkö päätti muuttaa
upseerikerhon huoneet vierashuoneiksi tilapäisesti varuskunnassa
yöpyville upseereille, muutti Ehrnrooth kaupungilla sijaitsevaan
kornettien Bäckmanin ja Palmgrenin asuntoon. Yhteisessä asunnossa
majaili kolmen metsästystä harrastavan kornetin ohella viisi koiraa.

Kornetin palkka
oli 1920-luvulla noin 1 600 markkaa kuukaudessa ja osa siitä luovutettiin
upseerikerholle  ruokalaskujen
maksamiseen. Alkoholikulut maksettiin vielä erikseen. Etenkin palveluksen
alkuvaiheessa oli lisäksi suuria kuluja. Jokaisen upseerin tuli kustantaa
upseerikerholle kaksi hopeahaarukkaa, kaksi veistä ja kolme lusikkaa sekä
hankkia virkapuvut ja ratsastusvälineet.

Nuoret upseerit
oleskelivat yleensä upseerikerholla. Kerholla oli gramofoni ja levyjä
sekä laaja kirjasto. Vaikka elettiin kieltolain aikaa, oli kerhon
yläkerrossa klubihuone, josta voitiin ostaa kotitekoisen viinin ja
liköörin ohella apteekin reseptikonjakkia. Suosittu juoma oli
myös vahva sprii, josta tehtiin teegrogeja. Upseerikerhon lisäksi
pidettiin juhlia ja esimerkiksi ratsastuskilpailujen
päättäjäisiä Lappeenrannan kasinolla.

Vaikka
varuskunta tietyllä tavalla toimikin erillään kaupungista,
nähtiin jo 1920-luvulta lähtien – ainakin paikallisessa
lehdistössä – ratsuväen olevan oleellinen tekijä
Lappeenrannan kaupunkikuvassa ja Lappeenrannan olevan nimenomaan
ratsuväkikaupunki.

14.3
Varuskuntakaupungin sotavuodet

6.10.1939
määrättiin armeijakunnan alaiset joukot suojajoukkokokoonpanoon
siirrettäviksi yleisesikunnan määräämille
paikoille.  Seuraavana
päivänä lähtivät Ratsuväkiprikaatin joukot
ratsain Lappeenrannasta keskitysalueelleen Karjalan Kannakselle.
Ratsuväkiprikaati vahvennuksineen muodosti Uudenkirkon ryhmän
(U-ryhmä). Muut maavoimien kaaderijoukkojen perustamat ryhmät olivat
Muolaan ryhmä, Lipolan ryhmä ja Raudan ryhmä. Uudenmaan
rakuunarykmentin keskitysalue oli Kanneljärven pitäjän
Kuuterselkä ja Sahakylä. Hämeen ratsurykmentti sijoitettiin sen
lounaispuolelle. U-ryhmän esikunta oli Uudenkirkon
kirkonkylässä.[10]

Lappeenrannan
varuskunta ei suinkaan jäänyt tyhjilleen ratsuväkiprikaatin
lähdettyä. Talvisodan aikana Saimaan etelärannasta alkava alue
Lappeenranta mukaan lukien toimi Kannaksen armeijan ensimmäisenä
huoltoalueena. Lappeenrannan varuskunta sijaitsi toisen armeijakunnan noin
50–60 kilometrin syvyisen toimintavyöhykkeen takana. Kasarmeja oli
siten mahdollista käyttää huoltoon tai majoittaa sinne sairaita
tai lepoa tarvitsevia joukkoja. Huoltokeskus Lappeenrannassa oli ammus- ja
ruokavarikkojen lisäksi muun muassa korjaamoja, kenttäpostikonttori
ja sotasairaala. Sairaala tosin siirrettiin myöhemmin Sippolaan.[11]

Varuskuntaan
sijoitettiin myös kenttäarmeijan tarvitsemia täydennysjoukkoja.
Ratsuväen täydennysrykmentti aloitti toimintansa Lappeenrannassa jo
lokakuun puolivälissä 1939. Sen komentajana toimi majuri C-G. Wahren.
Rykmenttiin kuului esikunnan ja esikuntaeskadroonan ohella viestiosasto, 4
kiväärieskadroonaa sekä konekiväärieskadroona.
Tammikuun alussa muodostettiin uudet yksiköt. Kokonaisvahvuudeksi tuli
kaksi pataljoonaa, joissa kummassakin oli kolme eskadroonaa.
Yksiköistä muodostettiin Sissipataljoona 3 ja Ratsuväen
koulutuskeskus 2. Sissipataljoona siirrettiin Laatokan koillispuolelle.[12]

Lappeenranta
oli myös liikenteen solmukohta esimerkiksi evakuoinnissa keskemmälle
Suomeen. Mikkelistä koottiin liikennepiirin autoja Lappeenrantaan, josta
ne lähetettiin edelleen. Lappeenranta oli myös hinaajilla ja
proomuilla suoritettujen vesikuljetusten solmukohta. Evakuoituja
eläimiä kuljetettiin Lappeenrannasta eteenpäin pääosin
jalkaisin, mistä merkkinä oli Lappeenrannan ja Mikkelin väliset
tienvierustat syöty kokonaan puhtaaksi ruohosta.[13]

Huolto- ja
korjaustoimintaa hoitamaan keskitettiin Lappeenrannan varuskuntaan sodan ajaksi
useita osastoja. Näitä osastoja olivat Toivasen mukaan muun muassa
Turussa, Lahdessa ja Helsingissä perustetut ja Lappeenrantaan keskitetyt
8. ja 10. polttoaineosasto, 19. ja 20. autokomppania, 9. ja 10.
sairasautokomppania ja 8. autokorjaamo. Lappeenrannassa perustettiin
lisäksi 8. radanrakennuskomppania ja 8. erillinen autokorjaamo.[14]

Lappeenrannan
varuskunta toimi ylimääräisen kertausharjoituksen aikana muiden
varuskuntien tapaan keskuksena, jossa perustettiin lukuisia myöhemmin
sotaan osallistuneita joukko-osastoja. Lappeenrannassa lokakuun
puolivälistä lähtien perustetut reservijoukot kuuluivat
pääosin 11. divisioonaan (vuoden 1940 alusta nimeltään 2.
divisioona). Divisioonan komentajana toimi eversti Eino R. Koskimies koko
talvisodan ajan.[15]

Monet
Lappeenrannan ja sen lähikuntien reserviläisistä kuuluivat
everstiluutnantti Lasse Leanderin komentamaan Jalkaväkirykmentti 31:een,
joka aloitti sodan 11. divisioonan pääpuolustuslinjalla.
Lappeenrannassa myös perustettiin tai ainakin varuskuntaan koottiin
perustamispaikoistaan Jalkaväkirykmentti 13, lokakuun
puolivälissä 1939 Kenttätykistörykmentti 11:n
ensimmäinen patteristo, 11. linjanrakennuskomppania (vuoden 1940 alusta
nimeltään 2. linjanrakennuskomppania ja myöhemmin osa
Viestipataljoona 19:ää) ja 17.10. Viipuriin keskitetty 12.
tienkorjauskomppania.

Eero Muinosen
kokoamien tietojen mukaan edellä mainittujen osastojen ohella perustettiin
Lappeenrannassa 14. kenttäsairaala, 11. sillanrakennuskomppania,
Eskadroona/Kevyt osasto 11, osia 11. viestikomppaniasta, Kuljetusesikunnat
8–11 (Lappeenrannan ympäristö), 8. erillinen autokorjaamo ja 8.
radankorjauskomppania.  Helmikuuhun
1940 oli Lappeenrantaan sijoitettuna myös Topografikunnan alainen
Karttavarasto 2, 23. raskas ilmatorjuntakiväärijoukkue ja
Sotasairaala 3.

Joukko-osastojen
kiireistä perustamista varuskunnassa ja siirtoa rintamalle kuvaa
esimerkiksi Hämeen ratsurykmentin reserviläisen ratsumiehen Arvo
Karhun kertomus Kevyt osasto 2:n alkuvaiheista. Rauhan ajan
ratsuväkivaruskunnan reserviläisistä muodostettuja eskadroonan
vahvuisia kevyitä osastoja käytettiin divisioonien yhteydessä
tiedusteluun, sivustojen suojaamiseen ja reservitehtäviin. Osastoja
komensi yleensä vakinaisessa väessä palveleva upseeri, hevoset
olivat pakko-otettuja maalaishevosia.

Lappeenrannassa
perustettuun yksikköön reservistä kutsutun Arvo Karhun mukaan
osasto koottiin 13. lokakuuta 1939 varuskuntaan Hämeen ratsurykmentin
kolmanteen eskadroonaan jossa miehille jaettiin punaiset housut, kannukset ja
ratsuturkit. "Haimme Huhtiniemestä pimeästä
metsästä hevoset, joita isännät viluissaan oikein
tarjosivat meille. Veimme hevoset kasarmialueen talleihin, koska vakinainen
ratsuväki oli jo lähtenyt Karjalan kannakselle. Hevoset satuloitiin
pimeässä yössä. Kyllä siviilihevoset
pelkäsivät sitä hulinaa. Ratsastimme rautatieasemalle ja
lastasimme hevoset junaan lutin perkeleitten säestämänä. Määränpäänä
oli Äyräpään sotalaituri".

Varsinaisen
varuskunnan ulkopuolella toimi kaupungissa talvisodan aikana –
Lönnrotin kansakoululla – myös kaksi alokaskurssia. Kurssille
osallistui lyseolaisia ja kansakoulun päättäneitä poikia.
Kurssi toimi Lappeenrannan sotilaspiirin piiripäällikön majuri
E. Karvisen valvonnassa, kurssin vääpelinä toimi Johannes
Wolkoff ja sivutoimisina johtajina eri reservin upseereita.

Joulukuun
puolivälissä 1939 alkaneen ensimmäisen kurssin pojista siirtyi
valtaosa tammikuun Kouvolan järjestelykeskukseen ja sieltä
rintamalle. Lappeenrannassa kurssilaiset ottivat osaa muun muassa
vartiopalvelukseen, partiointiin ja tulipalojen sammutuksiin. Helmikuun alussa
alkoi toinen alokaskurssi, jonka toiminta jatkui huhtikuun alkupuolelle.
Kakkoskurssi jouduttiin pommitusten vuoksi siirtämään helmikuun
20. päivänä Lappeelle.

Kurssille
osallistuneen Niilo Karhun erääseen lehtiartikkeliin kirjaamista
kurssin aikaisista muistelmista saa välähdyksen myös talvisodan
aikaisesta, rintaman takana sijaitsevasta varuskuntakaupungista,
Lappeenrannasta. "Lönnrotin koululta painelimme tietenkin
hälytyksen alkaessa ilmasuojaan kirkonvallien suojahautaan kuusten alle.
Siellä meni joskus pitkäkin aika. Harjoituksissa kävimme
Huhtiniemessä. Sitten muistaakseni muutimme Palokunnantalolle, mistä
mentiin hälytyksen alkaessa Etelä-Savon pommisuojaan. Siellä
olimme silloinkin, kun Yhtymän pommisuoja sai täysosuman. Koneet
olivat vielä näkösällä, kun juoksimme pahoin
pommitettua Kauppakatua alas Yhtymän suojaa raivaamaan. ––
Muistissa ovat säilyneet myös ne hyytävän kylmät
tähtikirkkaat yöt, joina alhaalla satamassa pyöritimme lotjan
ruumasta 50 kilon rotulitynnyreitä jäisiä lankkuja pitkin
laiturille ja lastasimme niitä kuorma-autoihin, samoin kuin ne yöt,
joina lastasimme vanhalla asemalla hyökkäysvaunuja rintamalle."

Talvisodan
pommitukset aiheuttivat tuhoja myös varuskunnassa. Kaupungissa oli satanut
lunta sunnuntaihin 25.2.1940. Tämä oli estänyt lentotoiminnan,
mutta sunnuntaina havaittiin kaupungin yllä yksinäinen pommikone;
ilmeisestikin varuskunta-aluetta tiedustellut kone myös pommitti
Lappeenrannan viidettä kaupunginosaa. Ratsuväki oli juuri tuonut
varuskunta-alueen talleihin hevosensa ja siirtynyt hiihtojoukkoina Laatokan
Karjalaan mottitaisteluihin.

Liikehdintä
oli ilmeisesti havaittu, sillä maanantaina 26.2. kohdistui Lappeenrannan
varuskuntaan ja rautatieaseman tienooseen rajuja pommituksia. Ensimmäinen
56 koneen aalto ilmestyi kaupungin yläpuolelle kello 11.50 ja toinen 45
koneen aalto kello 12.25. Varuskunnassa muutama kasarmirakennus vaurioitui
pommituksissa ja yhdeksän tallia tuhoutui kokonaan.

Åke
Nordstöm kertoon Lappeenrannan pommituksia käsittelevässä
kirjassaan sirpale- ja palopommien tehneen erittäin suurta tuhoa osuessaan
hevosia täynnä oleviin hevostalleihin: "Suuret naftaa
sisältävät palopommit sytyttivät varsinkin hirsirakenteiset
tallit välittömästi täydellisesti tuleen niihin osuttuaan.
Niiden sammutustyö oli tuomittu epäonnistumaan jo alkuunsa. Talleihin
osuneet sirpalepommit lennättivät sirpaleensa hevosten joukkoon
tappaen ja haavoittaen niitä. Sammutusmiehistä oli sydäntä
raastavaa kuulla haavoittuneiden ja tallissa pilttuihinsa palavien hevosten
karmivaa hätähuutoa ja tuntea voimattomuutensa näiden
auttamisesta. Monen sammutustyössä mukana olleen palomiehen mieleen
on tästä jäänyt häviämätön
ikävä muisto." Joidenkin sotilaiden kuoleman ohella talleihin
tuoduista hevosista kuoli noin 70.

Talvisodan
suurpommituksissa havaittiin puutteita Lappeenrannan
väestönsuojeluorganisaatiossa – Toivasen mukaan osa
väestönsuojahenkilöistä siirtyi maaseudulle pommituksia
pakoon. Tämän vuoksi helmikuussa 1940 perustettiin
väestönsuojakomppania. Sitä johdettiin aikaisemmasta
vapaaehtoisorganisaatiosta poiketen sotilaallisesti ja se asui
kasarmimajoituksessa. Väestönsuojakomppania huolehti
väestönsuojelutehtävien ohella desanttien torjunnasta ja
erilaisista vartiointi- ja evakuointitehtävistä.

Rauhan tultua
talvisodan jälkeen vetäytyi toinen armeijakunta luovutetuilta
alueilta ainoaa kunnollista autotietä eli Viipurista Lappeenrantaan
johtavaa tietä pitkin. Osa joukoista majoittui Lappeenrantaan.

Lappeenrantaan
sijoitettiin välirauhan solmimisen jälkeen eri ryhmittymien esikuntia
– muun muassa Rajavartiosto 2:n esikunta kesällä 1940 edelleen
vuoteen 1941 saakka. Varuskuntaan sijoitettiin myös huoltojoukkoja ja
koulutusyksikköjä. Lappeenrannan kautta siirtyi myös luovutetun
alueen väestö evakkoon. 2. divisioonan joukkoja ei kotiutettu, vaan
talvisotaan asevelvollisina lähteneiden miesten palvelusaikaa pidennettiin
kahteen vuoteen.

Moskovan rauhan
jälkeen I armeijakuntaan alistetun 2. divisioonan joukot olivat
vetäytyneet maaliskuun puolivälin jälkeen Lappeenrannan seudulle
ja ryhmittyneet Lappeenrannan ja Vuoksen välille. Toivasen luonnehdinnan
mukaan välirauhan kaudella Lappeenranta, Lauritsala ja Lappeen
pitäjän osat muodostivat "eräänlaisen suuren
sotaleirin". Sotilaitten määrän vuoksi jouduttiin muun
muassa päävartion arestihuoneiden täytyttyä
käyttämään arestikoppeina myös linnoituksen vankilan
sellejä. Prikaatijärjestelmään siirtymisen jälkeen oli
1. prikaati majoitettuna Lemin seudulla ja 2. prikaati Taipalsaaren seudulla.
Joukkojen määrää nostivat laajamittaiset linnoitustyöt.

Rauhan tultua
myös ratsuväkiprikaati palasi Lappeenrantaan. Varuskuntaan tuli
uutena joukko-osastona kasarminsa Terijoella menettänyt, jo vuonna 1936
prikaatille alistettu Jääkäripataljoona 1.
Ratsuväkiprikaatin rykmenteille välirauhan aika merkitsi joitakin
sotakokemuksiin perustuvia organisaatiomuutoksia. Koulutuksessa kiinnitettiin
erityistä huomiota muun muassa panssarintorjuntaan, maastoliikuntaan ja
toimimiseen hiihtoratsain. Esitettiin myös ajatuksia siirtymisestä
motorisoiduiksi joukoiksi. Joukot osallistuivat myös Salpalinjan
rakennustöihin.

Vanhaan
varuskuntakaupunkiinsa palanneen prikaatin mukana seurasi myös aiemmin
muualle sijoitettu Ratsastava patteri. Se majoitettiin aluksi vanhalle
kasarmialueelle. Myöhemmin patteri siirrettiin nykyisen
Päällystöopiston alueelle 1930-luvulla rakennettuun
kasarmirakennukseen, jossa oli aiemmin ollut majoitettuna Ratsuväkiprikaatin
aliupseerikoulu. Ratsastavan patterin päällikkönä toimi
kapteeni Uolevi Vesenterä. Lappeenrannassa patteri rakensi ns.
Lappeenrannan sillanpääasemaa, muun muassa tuliasemia, korsuja ja
erilaisia esteitä. Jääkäripataljoona 1 majoitettiin
linnoitukseen. Vuonna 1940 linnoituksessa oli myös 18.
talouskomppania, joka hoiti elintarvikekenttämakasiinia.

Kesäkuun
alussa 1941 tuli kenraalimajuri Georg Palmrothin tilalle
ratsuväkiprikaatin komentajaksi Uudenmaan rakuunarykmentin komentaja Harry
Alfthan. Samalla hänet korotettiin kenraalimajuriksi. Uudenmaan
rakuunarykmentin komentajaksi määrättiin everstiluutnantti Hans
von Essen.

Jatkosodan
edellä 14.6.1941 Lappeenrannan varuskuntaan välirauhan aikana
sijoitetut joukko-osastot – ratsuväkiprikaati ja
Jääkäripataljoona 1 – siirrettiin junalla Uimaharjuun.
Siellä ne muodostivat Ryhmä O:n yhdessä 2.
jalkaväkiprikaatin kanssa.

Ratsuväkiprikaatin
siirryttyä kesäkuun puolivälissä 1941 Uimaharjuun
sijoitettiin varuskuntaan syyskuun alusta 1941 Jalkaväen koulutuskeskus
18. Osin Lahdessa sijainneella koulutuskeskuksella oli Lappeenrannassa
toimintaa marraskuun loppupuolelle asti. Syyskuussa 1941 Lappeenrantaan
perustettiin myös kotiseutuhevossairaala sekä vielä
verentutkimusasema. Syksyllä 1941 kaupungissa oli lisäksi
Lappeenrannan jakelutoimisto, Linnoitustöiden keskuskassa sekä
työpiirejä ja työryhmiä. Vuosina 1942–1944 taas
varuskuntaan oli sijoitettu Jalkaväen koulutuskeskus 3, vuosina
1941–1944 myös Ratsuväen koulutuskeskus ja vuosina
1941–1942 Järjestelykeskus 1. Lisäksi Lappeenrantaan oli
sijoitettu huoltojoukkoja, 65. sotasairaala ja Ilmatorjunta-asekorjaamo.
Lappeenrannan rooli neljännen armeijakunnan huoltokeskuksena korostui
edelleen kesällä 1944. Kesällä 1944 oli Lappeenrannassa
myös Henkilötäydennyskeskus 1.

Varuskuntaan
sijoitettiin myös hevosia. Uudenmaan rakuunarykmentti luopui hevosistaan
24.1.1943 Äänislinnaan suorittamansa marssin jälkeen ja taisteli
sen jälkeen loppusodan jalan. Hevoset lähetettiin
Äänislinnasta Lappeenrantaan. Lappeenrannassa ratsuväen
koulutuskeskus otti hoitaakseen myös Hämeen ratsurykmentin hevoset.
Sodan päättyessä oli Lappeenrannassa hevosia yhteensä noin
1 300.

Lappeenrannan
leirikenttää käytettiin sotien aikana ilmavoimien tukikohtana,
välirauhan aikana kenttä taas oli paalutettu mahdollisten maahanlaskujoukkojen
varalta. Ilmavoimien osastoista toimi Lappeenrannassa Suur-Merijoella
perustettu Lentolaivue 10 alkaen 11.10.1939. Laivue suoritti muun muassa
tiedustelulentoja Kannakselle. Loppuajan talvisodasta laivue oli hajautettuna
Taipalsaarella ja Puumalassa. Myös Lentolaivue 24 toimi osin
Lappeenrannassa. Ilmailukenttävarikko 1 oli Lappeenrannassa 14.10.1939
alkaen, ilmatorjuntajoukoista oli kaupungissa 23. raskas
ilmatorjuntakonekiväärijoukkue. Lappeenrannassa toimi myös
Ilmavalvontapaikalliskeskus.

16.6.1944
siirrettiin Lappeenrantaan Immolasta Hävittäjälaivue 24.
Messerschmitt-laivue ampui 19.6.1944 kaupunkia pommittaneista
venäläisistä koneista alas 11 kappaletta. Myöhemmin taas
venäläiset koneet hyökkäsivät lentokentälle.
Hävittäjälaivue 24 hajoitettiin juhannuksena siten, että
osa koneista siirrettiin Taipalsaarelle.

Venäläisten
joukkojen suurhyökkäyksessä kesäkuussa 1944 Kannaksella
hajosivat monet suomalaiset joukko-osastot täysin. Näiden
joukko-osastojen sotilaista hakeutui yli 10 000 Lappeenrannan varuskuntaan
tullakseen taas siellä palautettavaksi joukko-osastoihinsa. Osa sotilaista
ei ilmoittautunut viranomaisille ja heidät katsottiin paenneiksi.
Tällaisia sotilaita vangittiin ja heitä säilytettiin sotilaspiirin
esikunnan rakennuksissa. Toivasen mukaan Lappeenrannassa toiminut
kenttäoikeus tuomitsi kesäkuun loppupuolella useita kymmeniä
karkureita teloitettaviksi. Ammutut haudattiin joukkohautoihin
esikunta-alueelle.

Varuskunnan
vakinaisista joukko-osastoista Hämeen ratsurykmentti jalkautettiin sodan
jälkeen Kouvolassa 10.11.1944. Ratsurykmentti ei enää palannut
Lappeenrantaan, sillä vaikka rykmentti perustettiin myöhemmin
uudelleen, tuli sen sijoituspaikaksi Lahti. Uudenmaan rakuunarykmentti sen
sijaan palasi vanhaan varuskuntaansa. Rykmentti kuljetettiin sodan
päätteeksi junalla Kouvolaan, ja sieltä se marssi 2.11.1944
Lappeenrantaan. Hämeen ratsurykmentin siirtyessä Lahteen
lakkautettiin Ratsastava patteri. Jääkäripataljoona 1
sijoitettiin Vaasaan.

[1]Toivanen 1988, s.
86; Toivanen 1989, s. 589, 590.

[2]Kronlund 1988, s.
61, 155.

[3]Etelä-Saimaa
6.4.1978. Koulun muistoksi pystytettiin vuonna 1978 muistomerkki, Salpalinjasta
irrotettu graniittipaasi, Leirin kaupunginosaan, ns. Ratsumestarin kentän
itäpäätyyn. Sama.

[4]Kronlund 1988, s. 135-145.

[5]Hankipohja & Leinonen 1948, s. 30, 37;
Itsenäisen Suomen kenttätykistö rauhan aikana, s. 130; Eero
Muinosen tiedonanto 15.12.1991; Tykistökoulun perustamisesta ks. myös
Toivanen 1989, s. 590–592.

Paulaharju 1982, s.
41, 52, 56-58.

Tiili & Konno
1961, s. 11; Paulaharju 1982, s. 59.

Rauanheimo 1957, s. 122, 123.

Paulaharju 1982, s.
59.

Rauanheimo 1957, s.
81-84; Paulaharju 1982, s. 61.

Paulaharju 1982, s.
62.

Rauanheimo 1957, s.
85, 94; ks. myös Paulaharju 1982, s. 63. Brunsin mukaan elokuussa Lappeenrantaan saapunut patteri oli
8. armeijakunnan erikoiskäyttöön asetettu 4. raskas
haupitsipatteri ja sen päällikkönä kapteeni Moldenhauer.
Bruns 1943, s. 68, 69.

Bruns 1943, s. 68,
69; Rauanheimo 1957, s. 94; Paulaharju 1982, s. 72.

Rauanheimo 1957, s. 86, 96.

Paulaharju 1982, s.
72. Vaikka tykistön erikoisominaisuuksien tietämys upseerien
keskuudessa yleensä olikin heikkoa, voidaan V.P. Nenosta pitää
erinomaisena poikkeuksena.

Rauanheimo 1957, s.
96-98; ks. myös Paulaharju 1982, s. 72, 73.

Rauanheimo 1957, s.
98-101; Paulaharju 1982, s. 73, 74.

Itsenäisen
Suomen kenttätykistö rauhan aikana, s. 131; Karjalan
tykistöä. Viipuri–Lappeenranta–Valkeala 1984, s. 9.

Karjalan
tykistöä. Viipuri–Lappeenranta–Valkeala 1984, s. 9.

Karjalan
tykistöä.
Viipuri–Lappeenranta–Valkeala 1984, s. 13.

Paulaharju 1982, s.
79.

Bruns 1943, s. 68,
69, 87; Rauanheimo 1957, s. 95, 96; Paulaharju 1982, s. 79, 80.
Tykistökoulutus siirtyi vuonna 1919 Helsinkiin, jossa lähinnä
keskityttiin paikkaamaan koulutuksessa esiintyviä aukkoja. Vuonna 1926 koulun nimi muutettiin
kenttätykistön ampumakouluksi. Voidaan kuitenkin sanoa, että
tykistöllä ei ennen sotia ollut vielä vakinaista
tykistökoulua. Vasta vuonna 1941 perustettiin vakinainen
tykistökoulu, johon kuuluivat upseeri- ja kanta-aliupseerilinjat. Vuonna
1943 annettiin kurssimuotoista koulutusta upseereille Itä-Karjalan
Suvi-Kumsan kylässä ja aliupseereille Vaasassa vuosina 1942-1944.
Sodan jälkeen tykistökoulu aloitti toimintansa Helsingissä
vuoden 1944 lopussa. Aliupseeriosastot toimivat Hyrylässä ja
Lappeenrannassa. Vuonna 1960 yhdistettiin tykistökoulun osastot
Santahaminaan. Itsenäisen Suomen kenttätykistö rauhan aikana, s.
136, 139, 207.

Niitemaa 1979, s.
313, 352. Rykmentti oli ollut Viipurin jälkeen koottuna Johanneksessa ja sen jälkeen hajotettuna
Kannaksella erilaisissa varmistustehtävissä. Lappeenrantaan rykmentti
siirrettiin touko-kesäkuun vaihteessa. Lappeenrannassa rykmentti oli
muiden joukko-osastojen tapaan kenraaliluutnantti Löfvingin alaisuudessa.
Sama.

Niitemaa 1979, s. 353.

Toivanen 1989, s.
596.

Niitemaa 1979, s.
353.

Niitemaa 1979, s.
353. Karjalan ratsujääkärirykmentin kesät Lappeenrannassa
jäivät yhteen, sillä rykmentti hajotettiin vuoden 1920 lopussa.
Hajotus liittyi ratsuväen uudelleenjärjestämiseen, jota rykmentin komentaja eversti Londén
oli jo syksystä 1920 lähtien valmistellut. Uudelleen organisoinnissa
Karjalan ratsujääkärirykmentin eskadroonat liitettiin
Hämeen ratsurykmenttiin ja Uudenmaan rakuunarykmenttiin. Sama.

Karjalan
tykistöä. Viipuri–Lappeenranta–Valkeala 1984, s. 9-11.

EKM Eero Muinosen
kokoelma, Etelä-Saimaa 13.6.1918 ja 9.7.1918.

EKM Eero Muinosen
kokoelma, Etelä-Saimaa 11.7., 23.7., ja 25.7.1918; Tiili & Konno 1961,
s. 13, 14; Karjalan tykistöä.
Viipuri–Lappeenranta–Valkeala 1984, s. 10, 11, 13.

EKM Eero Muinosen
kokoelma, Etelä-Saimaa 15.10.1918; Rauanheimo 1957, s. 100, 114;
Paulaharju 1982, s. 77.

Rauanheimo 1957, s.
115; Paulaharju 1982, s. 77,

Rauanheimo 1957, s.
101, 102, 106, 108.

Paulaharju 1982, s.
72-75.

Paulaharju 1982, s. 75.

Toivanen 1989, s.
593.

Rauanheimo 1957, s.
113.

Itsenäisen
Suomen kenttätykistö rauhan aikana, s. 93.

Hankipohja &
Leinonen 1948, s. 38-41; Rauanheimo 1957, s. 137, 138.

Hankipohja &
Leinonen 1948, s. 41.

Rauanheimo 1957, s.
138, 139; Karjalan tykistöä.
Viipuri–Lappeenranta–Valkeala 1984, s. 9, 13, 14.

Rauanheimo 1957, s.
139, 140; Itsenäisen Suomen kenttätykistö rauhan aikana, s. 132,
133; Toivanen 1989, s. 596.

Rauanheimo 1957, s.
140, 141.

Rauanheimo 1957, s.
141, 142; Jääkäritykistö 1916-1966, s. 47, 48; Itsenäisen Suomen
kenttätykistö rauhan aikana, s. 132; Toivonen 1989, s. 593.

Kronlund 1988, s.
144, 145, 155.

EKM Eero Muinosen
kokoelma, vapaussodan jälkeinen Lappeenrannan tykistö, E. Muinosen
esitelmä 4.11. 1988; Toivanen 1989, s. 596.

EKM Eero Muinosen kokoelma, Lappeenrannan varuskunta
1650-luvulta nykypäiviin. E. Muinosen
käsikirjoitus.

[6]Pohjanpää
1968, s. 36; Himanen 1979, s. 7.

[7]Niitemaa 1979, s.
365, 366; Toivanen 1989, s. 597-600.

[8]Niitemaa 1979, s.
367.

[9]Niitemaa 1979, s.
367, 368. Appelgren opiskeli myöhemmin jumaluusoppia ja toimi pappina
useissa seurakunnissa, viimeksi Kivennavan seurakunnan vt. kirkkoherrana. Eero
Muinosen tiedonanto 15.12.1991.

Niitemaa 1979, s.
378, 379.

Pohjanpää
1968, s. 37; Niitemaa 1979, s. 393, 394.

Niitemaa 1979, s.
369, 370. Rykmentin määrävahvuus oli 826 miestä ja 718
hevosta, rykmentti oli siis jonkin verran alivahvuinen. Sama, s. 370.

Niitemaa 1979, s.
371.

Pohjanpää
1968, s. 38.

Niitemaa 1979, s.
371, 372.

Pohjanpää
1968, s. 41, 45; Niitemaa 1979,
s. 372, 373; Eero Muinosen tiedonanto 15.12.1991.

Niitemaa 1979, s.
370. 371; musiikkimajuri Matti Miikkulaisen tiedonanto 20.11.1991.

Niitemaa 1979, s.
436-438.

Toivanen 1989, s.
603.

Toivanen 1989, s.
604.

Toivanen 1989, s.
604.

Himanen 1979, s. 8; Toivanen 1989, s. 604-606.

Himanen 1979, s. 7.

Toivanen 1989, s.
606.

Pohjanpää
1968, s. 7, 8.

Rakuunan
käsikirja 1932, s. 3, 4; Pohjanpää 1968, s. 9-32; Castrén
1984, s. 28.

Harjapää
1963, s. 128, 130, 132, 133; Kronlund 1988, s. 146, 162. Vuonna 1918 perustettuihin ratsujoukkoihin eli Uudenmaan
rakuunarykmenttiin ja Karjalan ratsujääkärirykmenttiin
liitettiin myös Saksassa ratsastuskoulutuksen saaneet 44
jääkäriä. Toivanen 1989, s. 597, 598.

Toivanen 1989, s.
608.

Harjapää
1963, s. 257; Toivanen 1989, s.
598, 606; Eero Muinosen tiedonanto 15.12.1991.

Niitemaa 1979, s.
472.

Niitemaa 1979, s.
630-634.

Himanen 1979, s. 7;
Niitemaa 1979, s. 635. Varuskunnan eläinlääkäreinä
toimivat vuodesta 1921 alkaen eläinlääkärieverstit J.S.
Talvitie, L. Immonen, S.A.
Saarenmaa, K.M. Jokinen ja H. Svanberg,
eläinlääkintäeverstiluutnantit K.G. Ekholm ja J. Lönn
sekä eläinlääkintämajurit G. Holm, J. Malinen ja
Lahtonen. Varuskunnan viimeinen eläinlääkäri oli
eläinlääkintäkapteeni K. Hanski. Eero Muinosen tiedonanto
15.12.1991.

Haario 1979, s. 29,
37.

Niitemaa 1979, s.
482-487.

Himanen 1979, s. 19,
20; Niitemaa 1979, s. 487-489.

Niitemaa 1979, s.
488.

Niitemaa 1979, s.
492-504.

Heliö 1979, s.
53, 54; Eero Muinosen tiedonanto 15.12.1991.

Niitemaa 1979, s.
405, 406.

Niitemaa 1979, s. 587, 588; Eero Muinosen tiedonanto
15.12.1991. Varuskunnan urheilutoiminnasta ks. myös Toivanen 1989, s. 626,
627.

Niitemaa 1979, s.
577, 578, 589, 590.

Niitemaa 1979, s.
590.

Niitemaa 1979, s.
592.

Niitemaa 1979, s.
598; Toivanen 1989, s. 620. Uudenmaan
rakuunarykmentissä ruotsia käytettiin toisen eskadroonan
komentokielenä. Heliö 1979, s. 50.

Heliö 1979, s.
30. Ratsuväkiprikaatin kaudelle on pidetty ominaisena muun muassa muista
joukko-osastoista erottuvasta ja koreilevasta pukeutumisesta, palveluksesta sekä kahden rykmentin –
rakuunoiden ja ratsumiesten välisestä kilpailuhengestä –
muodostunutta "ratsuväen henkeä". Himanen 1979, s. 7.

Räsänen R.
1989, s. 436, 437; Uudenmaan rakuunarykmentin alipäällystö
koostui pääosin vuoden 1918 aikana ylenneistä aliupseereista. Asevelvolliset tulivat
Etelä-Pohjanmaalta, Hämeestä, Varsinais-Suomesta ja
ruotsinkieliseltä Uudeltamaalta. Pohjanpää 1968, s. 39.

Sinerma 1981, s. 81.

Sinerma 1981, s. 36,
65, 66.

Sinerma 1981, s. 67.

Sinerma 1981, s. 77-79.

Toivanen
1989, s. 622, 623.

[10]Eero Muinosen
tiedonanto 15.12.1991; Pohjanpää 1968, s. 52; Toivanen 1989, s. 25.

[11]EKM Eero Muinosen
kokoelma, Lappeenrannan varuskunta 1650-luvulta nykypäiviin. E. Muinosen
käsikirjoitus; Öhquist 1949, s.353; Toivanen 1989, s. 31.

[12]Eero Muinosen
tiedonanto 15.12.1991, (Suomen ratsuväen historia II, s. 95-97).

[13]Länsman 1969,
s. 125, 126, 128, 129.

[14]Toivanen 1989, s.
26-29.

[15]Toivanen 1989, s.
26, 27.

Toivanen 1989, s.
27, 29; EKM Eero Muinosen kokoelma, vapaussodan jälkeinen Lappeenrannan tykistö, E. Muinosen
esitelmä 4.11.1988; Perustetuista joukko-osastoista jaettiin esimerkiksi
Jalkaväkirykmentti 31:n miehille ratsuväkiprikaatin varastoista
varusteiksi luurankotakkeja ja punaisia housuja. EKM Eero Muinosen kokoelma,
Lappeenrannan varuskunta 1650-luvulta nykypäiviin. E. Muinosen
käsikirjoitus.

EKM Eero Muinosen
kokoelma, Lappeenrannan varuskunta 1650-luvulta nykypäiviin. E. Muinosen
käsikirjoitus.

Himanen 1979, s. 24,
27.

EKM Eero Muinosen
kokoelma, Etelä-Saimaa
11.5.1982.

Nordstöm 1985,
s. 67.

Toivanen
1989, s. 48, 49. Väestönsuojelukomppanian ohella toinen uutuus olivat
kesäkuussa 1941 perustetut ilmasuojelujoukot. Kahdesta
ilmasuojelukomppaniasta ja kahdesta erillisestä ilmasuojelujoukkueesta
koostuneitten joukkojen
päällikkönä oli Lappeenrannassa
ilmasuojelupäällikkö, luutnantti Paul Uro. Toisen komppanian
miehet olivat palokuntalaisia ja komppanian joukkueet oli sijoitettu kaupungin
paloasemille. Toinen komppania oli sijoitettu kasarmialueelle, jossa sen
tehtäviin kuului muun muassa vartiointia ja järjestyksen valvontaa ja
erilaisia väestönsuojelun tehtäviä sotilashautausten
haudankaivamiseen saakka.

Kun Lappeenrannan jatkosodan pommitukset hiljenivät elokuussa 1941,
lomautettiin ilmasuojelukomppanioiden miehistöt. Nuorimmat joutuivat
asevelvollisina asepalvelukseen ja reserviläiset komennettiin
rintamapalvelukseen. Vuonna 1944 venäläisten
suurhyökkäyksen edellä komppanioita jälleen
täydennettiin, mutta ei enää saatu täysilukuisiksi.
Ilmasuojelupäälliköksi tuli vuonna 1943 luutnantti Oiva
Kähö. Ilmasuojelujoukot kotiutettiin lopulta 15.11.1944 ja niiden
tilalle tulivat rauhanaikaiset palokunnat. Toivanen 1989, s. 48, 49, 67, 68,
71.

Öhquist 1949,
s. 366. Nykyisen Päällystöopiston kasarmirakennukseen oli talvisodan päättyessä majoitettuna
unkarilainen vapaaehtoisosasto, joka palasi kotimaahansa 20.5.1940. EKM Eero
Muinosen kokoelma, Lappeenrannan varuskunta 1650-luvulta nykypäiviin. E.
Muinosen käsikirjoitus.

Toivanen 1989, s.
35, 47; EKM Eero Muinosen kokoelma,
Lappeenrannan varuskunta 1650-luvulta nykypäiviin. E. Muinosen
käsikirjoitus. Uuteen sotaan varustauduttiin muun muassa rakentamalla
Salpalinja. Tähän Lappeenrannan lähettyvillä sijainneen
linjan rakennustyöhön hakeutui kaupungista runsaasti työvelvollisia.
Toivanen 1989, s. 89. Talvisodan aikana Lappeenrannassa perustettu 11.
sillanrakennuskomppania oli runkona työosastolle, joka sai
tehtäväkseen rakentaa Suomenvedenpohjan ja Lauritsalan väliselle
alueelle 53 tiesulkua sekä tulvapadon Juustilan selän
eteläpäähän. Eero Muinosen tiedonanto 15.12.1991.

Pohjanpää
1968, s. 62-64.

EKM Eero Muinosen
kokoelma, vapaussodan jälkeinen Lappeenrannan tykistö, E. Muinosen
esitelmä 4.11.1988.

EKM Eero Muinosen
kokoelma, Lappeenrannan varuskunta 1650-luvulta nykypäiviin. E. Muinosen käsikirjoitus; Eero Muinosen
tiedonanto 15.12.1991.

Pohjanpää
1968, s. 65.

Pohjanpää 1968, s. 65; Toivanen
1989, s. 53.

EKM Eero Muinosen
kokoelma, Lappeenrannan varuskunta 1650-luvulta nykypäiviin. E. Muinosen
käsikirjoitus; Eero Muinosen
tiedonanto 15.12.1991; Öhman Suomen Eläinlääkärilehti
1948, s. 227, 234. Lappeenrannasta käsin myös harjoitettiin
tiedustelutoimintaa jo välirauhan ajalta saakka. Eero Muinosen tiedonanto
15.12.1991.

Pohjanpää
1968, s. 80, 99.

Toivanen 1989, s.
26-29; EKM Eero Muinosen
kokoelma, Lappeenrannan varuskunta 1650-luvulta nykypäiviin. E. Muinosen
käsikirjoitus.

Eero Muinosen
tiedonanto 15.12.1991; Toivanen 1989, s. 68, 69.

Toivanen 1989, s.
91, 92.

Pohjanpää
1968, s. 98, 99; EKM Eero Muinosen kokoelma, Lappeenrannan varuskunta 1650-luvulta nykypäiviin.
E. Muinosen käsikirjoitus. Monet Hämeen ratsurykmentin aliupseereista
hakeutuivat sodan jälkeen takaisin Lappeenrantaan. Pohjanpää 1968, s. 98, 99.