15
TYKISTÖN JA RAKUUNOIDEN VARUSMIESVARUSKUNNASTA
PÄÄLLYSTÖOPISTON KAUTEEN   1

15.1
Joukko-osastot sotien jälkeisellä kaudella. 1

15.2  Maanpuolustukseen liittyvä
järjestötoiminta 1918–1992. 8

15.3 Vanhojen
joukko-osastojen siirto ja lakkauttaminen. 12

15 TYKISTÖN JA RAKUUNOIDEN
VARUSMIESVARUSKUNNASTA PÄÄLLYSTÖOPISTON KAUTEEN

15.1
Joukko-osastot sotien jälkeisellä kaudella

Sodan
jälkeisen tilanteen varuskunnassa on katsottu olleen monella tapaa
vaikean. Ensinnäkin armeijaan ja sen henkilöstöön
saatettiin suhtautua joillakin tahoilla varuskuntaa
ympäröivässä yhteisössä väheksyvästi ja
vihamielisesti. Lisäksi varsinkin alipäällystö vaihtui
nopeasti. Tämä johtui pitkälti siitä, että monet
sodassa aliupseereiksi ylenneet eivät loppujen lopuksi sopeutuneet rauhanaikaiseen
palvelukseen.

Hankalan
asuntotilanteen lisäksi kantahenkilökunnan palkkaus oli
jäänyt jälkeen yleisestä tasosta; 1950-luvulla ja
1960-luvulla puolustuslaitoksessa työskentelevien reaalipalkat
pienenivät rahan arvon huononemisen vuoksi. Tämän vuoksi
puolustusvoimia uhkasi upseerivajaus. Tilannetta kuitenkin paransi vuonna 1961
aikaansaatu palkkaratkaisu.[1]

Aivan 1950-luvun
alussa saatiin varuskunnassa aikaan useita uudistuksia. Erityisen aktiivisesti
uusien hankkeiden parissa toimi silloinen Kenttätykistörykmentti 3:n
komentaja Bror Kraemer. Varuskuntaan perustettiin Mannerheimliiton osasto ja
rakennettiin lastentarha. Lastentarhan taloutta tukemaan taas perustettiin
leipomo ja myymälä. Upseeri- ja aliupseerikerhojen kunnostukseen taas
hankittiin varoja tanssilavatoimikunnan ja juhannusjuhlien avulla.[2]

Jatkosodan
jälkeen Lappeenrantaan sijoitettiin varuskunnan vanhan joukko-osaston
– Uudenmaan rakuunarykmentin – ohella jälleen myös
tykistön joukko-osasto. Kenttätykistörykmentti 3:n kokoaminen
Lappeenrantaan katsottiin koulutuksellisesti edulliseksi. Lappeenrannassa oli
nimittäin mahdollisuus harjoitella jalkautetun Uudenmaan rakuunarykmentin
kanssa tykistön ja jalkaväen yhteistoimintaa.[3]

Varuskuntaan
kuuluivat asevelvollisten kouluttamiseen keskittyneiden joukko-osastojen
lisäksi myös Lappeenrannan kasarmin hoitoalue vuoteen 1946 saakka ja
vuosina 1946–1964 Puolustusministeriön rakennuskonttori. Vuonna 1965
rakennuskonttori muuttui nimeltään rakennustoimistoksi. Vuosina
1959–1961 varuskunnassa toimi myös Puolustusministeriön
rakennustyö-niminen laitos. Varuskunnassa oli myös Korjauskeskus,
jota nimitettiin myöhemmin Korjauskeskus 7:ksi. Muita laitoksia olivat
vuonna 1956 Moottoriajoneuvotoimisto ja vuonna 1960 aloittanut Lappeenrannan
vaatetuskorjaamo. Runsaasti työpaikkoja tarjonnut Vaatetuskorjaamo siirtyi
vuonna 1975 Mikkeliin. Edelleen varuskuntaan kuului varuskuntasairaala.[4]
Eri joukko-osastojen ja laitosten ohella varuskunnassa toimi vanhaan tapaan
myös sotilaspappi.[5]

Varuskunnan ja
kaupungin elämää rikastutti ratsuväkiprikaatin kauden
jälkeenkin soittokunta. Soittokunnan nimi muuttui vuonna 1945
Ratsuväkiprikaatin soittokunnasta Uudenmaan rakuunarykmentin
soittokunnaksi, vuosina 1952–1989 nimi oli Lappeenrannan
Varuskuntasoittokunta ja vuodesta 1990 nimeksi tuli Rakuunasoittokunta.
Kapellimestarina jatkoi aluksi jo ratsuväkiprikaatin kaudella vuonna 1938
aloittanut musiikkikapteeni Juho Leskinen vuoteen 1950. Hänen
jälkeensä kapellimestarina toimivat musiikkikapteeni Uuno Kajova
1950–1956, musiikkikapteeni Erik Nurminen 1956–1967,
musiikkikapteeni Samuli Konttori 1967–1972, musiikkiyliluutnantti Toivo
Liesirova 1972–1980, luutnantti Rauno Vante (sijaisena) 1981 ja
musiikkimajuri Matti Miikkulainen vuodesta 1981.

Sodan
jälkeen Lappeenrannasta tuli oman sotilaspiirin keskus. 1920-luvulla
Lappeenranta oli kuulunut suojeluskuntapiirin päällikön johtamaan
Viipurin kutsuntapiiriin. Kutsuntapiirin tehtäviin kuului kutsuntojen
suoritus. Vuoden 1934 uuden liikekannallepanojärjestelmän eli
aluejärjestelmän mukana Suomi jaettiin yhdeksään
sotilaslääniin ja 30 sotilaspiiriin. Lappeenranta kuului
tässäkin järjestelmässä Viipurin sotilaspiiriin ja
Kymenlaakson sotilaslääniin. Aluejaon muutoksen yhteydessä
perustettiin Lappeenrantaan oma sotilaspiiri 12.3.1937. Aluksi sotilaspiirin
esikunta toimi vielä Viipurissa, kunnes 1.7.1937 siirtyi Lappeenrantaan,
Valtakadulla sijainneen Lappeen kunnantalon tiloihin. Sotilaspiirin
päällikkönä toimi tuolloin majuri Eino Karvinen. Alueeseen
kuuluivat Lappeenrannan ohella Lappee, Lauritsala, Joutseno, Lemi, Nuijamaa,
Ruokolahti, Savitaipale, Ylämaa ja Jääski.

Vuonna 1941
Lappeenrannan sotilaspiiri kuitenkin lakkautettiin ja sen alueet liitettiin
Saimaan, Suur-Saimaan ja Pohjois-Kymenlaakson suojeluskuntapiireihin –
uudistus liittyi suojeluskuntien ja sotilaspiirien yhdistämiseen. Kun
suojeluskunnat sotien jälkeen lakkautettiin ja palattiin vuoden 1939
sotilaspiirijakoon, ei Lappeenrantaan kuitenkaan perustettu omaa
sotilaspiiriä, vaan sen alue kuului osana Kouvolan, Mikkelin ja
Savonlinnan sotilaspiireihin.

Lappeenranta
sai jälleen oman sotilaspiirinsä 1.6.1951 puolustusvoimien
uudelleenjärjestelyjen yhteydessä. Sotilaspiirin esikunta toimi
vuodesta 1951 vuoteen 1980 asti Huhtiniemessä vanhoissa reservikomppanian
rakennuksissa. Myöhemmin toiminnot siirtyivät kasarmialueelle
entiseen Karjalan tykistörykmentin esikuntarakennukseen.

Sotilaspiirin
päällikköinä ovat toimineet

eversti Torsti
Kotilainen 1951–1956

eversti
Valdemar Mandelin 1956–1958

eversti Alpi
Uusisaari 1958–1960

everstiluutnantti
Erkki Kaukolahti 1960–1961

everstiluutnantti
Jouko Muttonen 1961–1969

everstiluutnantti
Eskil Varanka 1969–1970

everstiluutnantti
Ensio Koivisto 1970–1971

everstiluutnantti
Lauri Hendunen 1971–1972

everstiluutnantti
Ilkka Seppälä 1972–1973

everstiluutnantti
Veikko Hendunen 1973–1981

everstiluutnantti
Antti Lehtola 1981–1987

everstiluutnantti
Tauno Nieminen 1987–1988

everstiluutnantti
Martti Tuusvuori 1989–

Rakuunoitten
ohella varuskuntaan siis sijoitettiin sotien jälkeen jälleen
itsenäisyyden alkuvuosien tapaan tykistöä. Uusi joukko-osasto,
Kenttätykistörykmentti 3, muodostettiin rauhanaikaisesta
Kenttätykistörykmentti 2:sta. Rykmentin nimi oli talvisodan joukkojen
ryhmityksessä II/KTR; jatkosodassa joukko-osaston nimeksi tuli I/KTR 9.
Osallistuttuaan sodan loppuvaiheessa Viipurinlahden suurtaisteluihin rykmentti
siirtyi rauhan tultua varustustöihin Miehikkälään.
Miehikkälästä rykmentti siirtyi edelleen syksyn kuluessa
Ylä-Pihlajaan ja sieltä lokakuun lopussa Uskin kylään.
Marraskuun alussa rykmentin viimeisen sodanaikaisen komentajan
everstiluutnantti R. Hankipohjan tilalle nimitettiin kapteeni J. Manner.
Patteriston reserviläiset kotiutettiin Haminan kansakoululla 24.11.1944.
Koska rykmentin entiseen sijoituspaikkaan Viipuriin ei enää ollut
palaamista, pääosa rykmentin kantahenkilöstöstä
siirrettiin Lappeenrantaan, johon sijoitettiin osa uudesta joukko-osastosta,
Kenttätykistörykmentti 3:sta.

Kenttätykistörykmentti
3:n esikunta muodostettiin majuri V. Nokon johdolla
myöhäissyksyllä 1944. Esikunnan runkona toimi sodanaikaisen
kenttätykistörykmentti 8:n esikunta. Rykmentin komentajaksi määrättiin
2.12.1944 eversti Bror Kraemer. Esikunta ja eversti Bernhard Heimolaisen
komentama ensimmäinen patteristo sijoitettiin Lappeenrantaan. Toinen
patteristo, jonka johdossa oli everstiluutnantti Erkki Hallakorpi, sijoitettiin
kesäkuussa 1945 Savonlinnan lähelle Tervaslahdelle ja kolmas
patteristo johdossaan eversti Erik Hülphers aluksi Kouvolaan ja sittemmin
Mikkeliin.

Lappeenrantaan
sijoitetun ensimmäisen patteriston komentajaksi tuli vuoden 1947 alussa
everstiluutnantti Aarne Korpinen. Korpisen tapaturmaisen kuoleman jälkeen
ensimmäisen patteriston komentajaksi nimitettiin everstiluutnantti Reino
Hirva. Toinen patteristo siirtyi maaliskuussa 1947 Lappeenrantaan, ja
seuraavana vuonna siirrettiin myös kolmas patteristo kaupunkiin. Lappeenrannassa
patteristot toimivat siten, että vain toinen ja kolmas patteristo olivat
varsinaisia toimivia patteristoja, kun taas ensimmäisessä
patteristossa oli vain kantahenkilökuntaa. Kolmannen patteriston
komentajaksi oli kesällä 1946 nimitetty everstiluutnantti Atte Ilva
ja toisen patteriston komentajaksi vuoden 1948 lopussa majuri, myöhemmin
everstiluutnantti Tauno Rantala.

Aliupseerikoulu
aloitti toimintansa samaan aikaan kenttätykistörykmentti 3:n
perustamisen kanssa. Koulun ensimmäiset johtajat olivat majurit Runar
Mether ja Urho Karhula ja vuodesta 1953 lähtien majuri Paavo Hirsso.

Lappeenrannassa
ensimmäinen patteristo majoittui kasarmialueelle. Kasarmit eivät
sodan jälkeen olleet kovin hyvässä kunnossa, mutta useiden
teiden halkomaa ja matalaa metsikköä kasvavaa harjoitusmaastoa
leirikentän ympäristössä pidettiin hyvinä. Pian
kuitenkin kasvava lentoliikenne alkoi supistaa harjoitusaluetta.
Ensimmäisenä talvena harjoitusmaastoja ei kuitenkaan erityisemmin
vielä tarvittu, sillä rykmentin miehet joutuivat valtakunnallisen
polttoainepulan vuoksi tekemään polttopuita,
päivätavoitteenaan puolitoista kuutiota. Tehtävä tuotti
vaikeuksia, sillä kahta lumiseen metsään lähetettyä
miestä kohden jaettiin aluksi työkaluiksi vain kirves ja saha.

Kenttätykistön
koulutukseen kuuluivat säännölliset leiriammunnat. Aluksi
käytiin leirillä Niinisalossa. Täältä kuitenkin
siirryttiin paikan ahtauden vuoksi Rovaniemen ja Kemijärven tien varressa
sijainneelle Rovajärven alueelle, jossa ensimmäiset ammunnat olivat
vuonna 1949. Niinisalossa pidettiin kuitenkin talvileirejä vuoteen 1957
saakka. Vuonna 1969 otettiin käyttöön ampumaleiripaikka
myös lähempää varuskuntaa, Valkealan
Pahkajärveltä.

Karjalan
tykistörykmentin normaaliksi vuosiohjelmaksi vakiintui 1970-luvulla
varusmieskoulutuksen ja kertausharjoitusten järjestämisen
lisäksi kolme tykistöampumaleiriä vuosittain.
Rovajärvellä pidettiin talvi- ja kesäleiri, upseerikokelaiden
ampumaleiri Pahkajärvellä ja kertausharjoitusten päätökseksi
järjestettiin kovapanosammunta Pahkajärvellä.

Vuonna 1968
Karjalan tykistörykmentti määrättiin kokonaan
moottorivetoiseksi. Viimeisen kerran patterin jaoksen eteen valjastetut
tykkihevoset olivat käytössä 2.1.1968, jolloin koko
tykistörykmentti oli koottu tekemään kunniaa poistuville
hevosille. Hevosten tilalle tulivat MAN-vetoautot (myöhemmin Sisut) ja
raskaat ATS-telavetäjät.

1960-lukua on
pidetty Karjalan tykistörykmentin kehityksessä voimakkaan muutoksen
vuosikymmenenä. Muutoksia tapahtui erityisesti koulutuksen ja kaluston
osalta sekä perinteiden vaalimisen ja kiltatoiminnan aloittamisen osalta.
1960-luvulla tapahtui myös kantahenkilökunnan sukupolvenvaihdos,
sillä suurin osa sodat käyneistä upseereista ja aliupseereista
siirtyi tällöin eläkkeelle.

Karjalan
tykistörykmentin siirto pois Lappeenrannasta alkoi rykmentin
reservialiupseerikoulun siirtyessä Vekaranjärvelle vuonna 1973.
Ensimmäinen Vekaranjärvellä aloitettu kurssi oli vuoden 1973
kolmas kurssi. Reservialiupseerikoulu tuli lopulta olemaan erillään
muusta rykmentistä yli kuusi vuotta. Rykmentti määrättiin
vuonna 1979 siirtymään Vekaranjärvelle ja rykmentin viimeinen
patteri jätti Lappeenrannan helmikuussa 1980. Karjalan
tykistörykmentti ehti kouluttaa sodan jälkeen Lappeenrannassa yli 100
varusmiesten saapumiserää – yhteensä yli 30 000
miestä.

Kenttätykistörykmentti
3:n ja Karjalan tykistörykmentin (vuodesta 1957) komentajat
Lappeenrannassa olivat

Eversti
Bror Kraemer             1944–1951

Eversti
Kaarlo Rauramo         1951–1956

Eversti Tauno
Rantala           1956–1962

Eversti Paavo
Halttu              1962

Eversti Tapani
Klöf                1962–1966

Eversti Erkki
Sävy                  1966–1970

Eversti Tauno
Tuominen       1970–1972

Eversti Risto
Harju                 1972–1973

Eversti Ilkka
Seppälä             1973–1977

Eversti Pekka
Aitero              1977–1980

Tykistörykmentin
viimeinen Lappeenrannan komentaja eversti Pekka Aitero totesi muuton
yhteydessä osin nostalgisesti puunjalostusteollisuuslaitosten ja
makeistehtaan kaupungissa sijaitsevasta vanhasta varuskunnastaan:
"Kasarmialue, jossa itätuulella haisee raha ja lounaistuulella
karamellit, jää nyt kokonaan Uudenmaan Rakuunapataljoonan
käyttöön. Rakennusten peruskorjausten jälkeen siirtyy
myös sotilaspiiri Huhtiniemestä kasarmin tiloihin."

Uudenmaan
rakuunapataljoonan toimintaa varuskunnassa olivat sodan jälkeen
vaikeuttaneet monet tekijät. Lappeenrannassa oli 1 300 hevosta eli kahden
rykmentin hevoset. Niitä ei taas ollut hoitamassa kuin Uudenmaan
rakuunarykmentti, ja senkin miehistövahvuus oli vain 500 miestä.
Lisäksi kaudelle olivat tyypillisiä tilapäiskomennukset, jotka
lähinnä koostuivat mottitöistä. Miehiä voitiin
Uudenmaan rakuunarykmentissä pitää koulutuksessa vain neljä
kuukautta ja sen jälkeen siirtää komennuspaikkoihin.

Ankeista
ajoista huolimatta kiinnitettiin edelleen huomiota ratsastuskoulutukseen ja
jopa kilpailutoimintaankin. Ensimmäisissä sodanjälkeisissä
suurissa ratsastuskilpailuissa toukokuussa 1945 Helsingissä oli Uudenmaan
rakuunarykmentistä 12 upseeria. Helsingissä ratsastajat
kävivät myös kunniakäynnillä marsalkka Mannerheimin
kotona. Edelleen seuraavana vuonna Kööpenhaminassa pidettyihin
kilpailuihin osallistui menestyksekkäästi Uudenmaan
rakuunarykmentistä ratsumestari Arvo Haanpää.

Sodan
jälkeen Uudenmaan rakuunarykmenttiin kutsuttiin varusmiehiä
pääosin Etelä-Pohjanmaalta ja Pohjois-Karjalasta. Miehet
jaettiin eskadrooniin kotimaakuntansa mukaan.

Uudenmaan
rakuunarykmentti muuttui vuonna 1951 Jääkäripataljoona 6:ksi,
mutta vanha perinnenimi kuitenkin säilytettiin vuoteen 1957 asti.
Tällöin nimi muutettiin puolustusvoimien muiden järjestelyjen
yhteydessä Uudenmaan rakuunapataljoonaksi. Rakuunapataljoonassa
käytettiin edelleen Uudenmaan rakuunarykmentin vanhaa lippua ja
perusyksiköt olivat edelleen eskadroonia, nimiltään lippu-,
kuoleman- ja  iskueskadroona
sekä mustat husaarit. Tupien niminä olivat vanhojen taistelupaikkojen
nimet. Varusmiehiä nimitettiin edelleen rakuunoiksi.

7.9.1989
juhlivat rakuunat viimeistä kertaa pataljoonansa
vuosipäivää Lappeenrannassa, ja Uudenmaan rakuunapataljoonan
toiminta itsenäisenä joukko-osastona lakkasi saman vuoden lopussa.
Rakuunaperinteitä vaalimaan jätettiin kuitenkin Lappeenrantaan kaksi
eskadroonaa ja Rakuunasoittokunta. Rakuunasoittokunta muodostettiin
Lappeenrannan varuskuntasoittokunnasta ja liitettiin
Päällystöopistoon. Soittokunnan tuli hoitaa Lappeenrannan,
Immolan, Kouvolan, Korian, Utin, Haminan ja Kotkan varuskuntien palvelussoitot
ja esiintyä myös puolustusvoimien ulkopuolisissa tilaisuuksissa.  Eskadroonista toinen oli
nimeltään 2. Uudenmaan rakuunaeskadroona, rakuunapataljoonan
Kuolemaneskadroonan seuraaja. Eskadroonan tehtävänä tuli toimia
kertausharjoituseskadroonana, siinä siis oli määrä palvella
reserviläisiä vain kertausharjoitusten aikana.

1. Uudenmaan
rakuunaeskadroonasta eli Lippueskadroonasta muodostettiin Lappeenrannan
varuskunnan ainoa varusmiesyksikkö. Siinä palvelevien,
pääosin Lappeenrannasta ja sen lähikunnista kotoisin olevien
rakuunoiden tuli käydä peruskoulutus Savon ja Karjalan prikaateissa
ja tulla sieltä komennukselle Lappeenrantaan. Lappeenrannassa varusmiesten
tehtäviin kuuluivat kuljetus-, panssarivaunu- ja huoltotyöt. Lisäksi
sotilaspoliisikoulutuksen saaneiden varusmiesten tuli huolehtia varuskunnan
vartioinnista.
Päällystöopiston alaisuudessa toimivien rakuunoiden
perinnekomentajaksi nimitettiin Päällystöopiston apulaisjohtaja,
vuonna 1990 everstiluutnantti Raimo Manninen. Hänen jälkeensä
perinnekomentajaksi tuli everstiluutnantti Pekka Teljamo ja 1.10.1991 alkaen
everstiluutnantti Antti Marjanen. Rakuunoita uudessa
järjestelmässä tuli olemaan noin 30 kantahenkilökuntaan
kuuluvan ohella noin 100 henkilöä.

Uudenmaan
rakuunarykmentin ja Uudenmaan rakuunapataljoonan komentajina vuodesta 1944
lakkauttamiseen 31.12.1989 toimivat

eversti
Adolf Ehrnrooth 1944–1947

everstiluutnantti
Alfons Sundblad 1947–1955

everstiluutnantti
Kalle Virtanen 1955–1956

everstiluutnantti
Väinö Hahtela 1956–1958

everstiluutnantti
Yrjö Keinonen 1958–1960

everstiluutnantti
Oiva Luomala 1960–1965

everstiluutnantti
Lars Heinrichs 1965–1966

everstiluutnantti
Leo Saressalo 1966–1968

everstiluutnantti
Martti Suhonen 1968–1969

everstiluutnantti
Juhani Ruutu 1969–1971

everstiluutnantti
Jukka Suviniemi 1971–1974

everstiluutnantti
Ilkka Halonen 1974–1977

everstiluutnantti
Antero Karvinen 1977–1980

everstiluutnantti
Matti Kopra 1980–1984

everstiluutnantti
Seppo Ahtikoski 1984–1986

everstiluutnantti
Heikki Kausto 1986–1989

Uudenmaan
rakuunoitten ja Karjalan tykistörykmentin ohella  on Päällystöopisto
merkittävä osa sotien jälkeistä varuskuntaa. Kanta‑aliupseerien
koulutuksen katsotaan alkaneen jo tammikuussa 1918 Vöyrin
maatalouspitäjässä Pohjanmaalla, jossa järjestettiin
kursseja valkoisen armeijan alipäällystötehtäviin
koulutettaville suojeluskuntalaisille. Vöyrin jälkeen koulutettiin
itsenäisen Suomen alipäällystöä eri joukko-osastojen
aliupseerikouluissa. Tämä ei osoittautunut koulutustason kannalta
järkeväksi ratkaisuksi, joten vuonna 1921 päätettiin
perustaa Lappeenrantaan ratsuväen aliupseerikoulu, Helsinkiin
tykistön aliupseerikoulu ja Viipuriin jalkaväen aliupseerikoulu.

Jalkaväen
aliupseerikoulu jouduttiin talvisodan jälkeen siirtämään
Viipurin Markovillasta eli vanhasta kansakoulujen opettajaseminaarin
rakennuksesta Kuopioon, jossa pidettiin kaksi kurssia. Tämän
jälkeen koulu siirtyi Hämeenlinnaan linnankasarmille, jossa koulutus
toimi katkonaisesti sotavuosien ajan. Lappeenrannassa koulu aloitti 15.6.1945.
Jatkosodan jälkeen koulu lopulta siirrettiin Lappeenrantaan, jossa se
sijoitettiin ratsuväkiprikaatin aliupseerikoulun tiloihin.

Sotien
jälkeen koulun sijoitusvaihtoehtoina olivat Lappeenrannan ohella
esillä Hamina tai Immola. Lappeenranta valittiin lopulta koulutuspaikaksi
lähinnä sen vuoksi, että siellä oli käytössä
entisen ratsuväkiprikaatin aliupseerikoulun ja viestieskadroonan yhteinen
koulurakennus. Lisäksi harjoitusmaasto oli vieressä ja huollossa
voitiin turvautua varuskunnan laitoksiin.

Lappeenranta ei
sinänsä ollut jalkaväen aliupseerikoululle outo sijoituspaikka,
sillä koulu oli esimerkiksi jo vuonna 1921 siirtynyt Markovillasta
Lappeenrantaan kolmen viikon kesäleirille.

Jalkaväen
aliupseerikoulun ensimmäinen kurssi aloitti opiskelunsa sotien
jälkeen Lappeenrannassa 15.6.1945. Ensimmäiset seitsemän kurssia
olivat jalkaväkikursseja, mutta vuonna 1948 koulua laajennettiin siten,
että kahdeksannelle kurssille otettiin oppilaita jo muistakin aselajeista.
Koulusta muodostui tämän jälkeen aselajien yhteinen
aliupseerikoulu.

Myös
tykistön aliupseerikoulutus siirtyi muutamaksi vuodeksi Lappeenrantaan.
Sodanaikainen tykistön aliupseerikoulu oli liitetty vuoden 1944 lopussa
Tykistökouluun. Aliupseerilinja siirrettiin kuitenkin jo 10.2.1945
Lappeenrantaan, jossa ensimmäinen kurssi alkoi huhtikuun alussa samana
vuonna. Kurssien lomassa pidettiin myös vuonna 1947 kaksi ase- ja
ampumatarvikealiupseerikurssia sekä kaksi varusmiesaliupseerikurssia ennen
reservin aliupseerikoulujen käynnistymistä. Linjan johtajana toimivat
aluksi everstiluutnantti S. Gyllenbögel ja majuri L.P. Toivanen. Toivasen
kuoltua johtajaksi tuli vuoden 1946 alussa majuri R. Hirva ja vuodesta 1948
majuri M. Temmes. Tykistön aliupseerilinja siirtyi 24.11.1948
Hyrylään.

Aliupseerikoulun
ensimmäiset kurssit sodan jälkeen olivat melko lyhyitä,
kurssiajat 3–4 kuukauden pituisia. Kursseille oli vähän
hakijoita ja opetusohjelma haki vielä muotoaan. Ensimmäisten vuosien
kautta onkin luonnehdittu koulun ylimenokaudeksi. Vuonna 1949 koulutusohjelma
uusittiin puolustusrevision mietinnön perusteella. Uudessa ohjelmassa
kurssin pituudeksi tuli yksi vuosi. Koulutus tuli jakaantumaan kahteen jaksoon.
Ensimmäinen oli kaikille yhteinen yleisjakso, joka pidettiin
kanta-aliupseerikoulussa Lappeenrannassa. Toinen jakso oli aselajijakso, joka
tapahtui oppilaan aselajista riippuen joko Lappeenrannassa tai aselajikouluissa
muualla maassa. Ensimmäinen uuden mallin mukaan järjestetty kurssi
oli peruskurssi 9. Ensimmäisten kurssien oppilasmäärä oli
noin 50–80 oppilasta. 1950-luvusta lähtien kurssit suurenivat
useamman sadan oppilaan suuruisiksi.

Kanta-aliupseerikoulun
koulutusohjelmaan kuului kurssiuudistuksen jälkeen suuri
määrä yleissivistäviä aineita. Opetettiin muun muassa
siveysoppia, luonnonhistoriaa, konekirjoitusta ja venäjää.
Aluksi yleissivistävien aineiden määrä oli itse asiassa
suurempi kuin varsinaisten sotilasaineiden. Myöhemmin
yleissivistävien aineiden osuutta vähennettiin ja eri aineita
yhdisteltiin pääaineiden osiksi. 1960-luvun alussa koulussa annettiin
opetusta yleissivistävistä aineista suomen kielessä, Suomen
historiassa, matematiikassa, valtio- ja yhteiskuntaopissa ja maantiedossa.
Sotilasaineita olivat johtamistaito, kouluttamistaito, taistelukoulutus, ase-
ja ampumakoulutus, liikuntakoulutus, pioneerioppi, viestioppi, huolto-oppi ja
sotilaslait ja ohjesäännöt.

Vuonna 1966
jaettiin koulun peruskurssi kolmeen jaksoon. Näistä ensimmäinen
oli neljän kuukauden mittainen jakso niille, jotka eivät olleet
käyneet keskikoulua, toinen jakso oli puolivuotinen yleissotilaallisen koulutuksen
jakso ja kolmas jakso oli erikoiskoulutusta. Viimeisen jakson pituus vaihteli
eri aselajien mukaan 5–8 kuukauteen. Vuonna 1966 alkoivat koululla
myös jalkaväen mestarikurssit, joiden suorittamisen jälkeen oli
mahdollista saada sotilasmestarin arvo. Kurssien opetusohjelmaan kuului
kasvatus- ja kouluttamistaitoa, taktista koulutusta, hallintoasioita,
kansalaiskoulutusta ja liikuntakoulutusta.

Aliupseerien
toimet muutettiin vuonna 1974 toimiupseerien toimiksi ja samalla toimiupseerien
koulutus muutettiin opistoasteiseksi sekä kaksivuotiseksi.
Yhtenäispäällystöjärjestelmään siirtymisen
jälkeen Aliupseerikoulun nimi muuttui toimiupseerikouluksi.

Jalkaväen
aliupseerikoulun eli joulukuun 1952 jälkeen Kanta-aliupseerikoulun,
helmikuun 1966 jälkeen Aliupseerikoulun ja maaliskuun 1973 jälkeen
Päällystöopiston johtajina ovat toimineet:

eversti Aarne
Kiira 1945–1948

everstiluutnantti
Kalervo Loimu 1948–1953

everstiluutnantti
Veikko Väänänen 1953–1957

everstiluutnantti
Lauri Paavola 1957–1961

everstiluutnantti
Jouko Suninen 1961

everstiluutnantti
Reino Yli-Ketelä (aiempi Ketonen) 1961–1966

eversti Eero
Eräsaari 1966–1971

eversti Jukka
Pajula 1971–1973

eversti Raimo
Viita 1973–1976

eversti Veikko
Rusanen 1976–1980

eversti Aimo
Airola 1981–1985

eversti Matti
Kopra 1985–1988

eversti Antero
Pärssinen 1988–1991

eversti Pertti
Pyötsiä 1991-

Lappeenrannassa
koulutettiin vuosina 1945–1991 noin 14 000 ali- ja toimiupseeria.
Päällystöopisto jatkaa edelleen toimintaansa Lappeenrannassa ja
kouluttaa opistoupseereita.

15.2  Maanpuolustukseen liittyvä
järjestötoiminta 1918–1992

Varuskunnan
kontaktipintana ympäröivään seutuun ja kaupunkiin ovat koko
itsenäisyyden kauden toimineet erilaiset, lähinnä
vapaaehtoistyöhön perustuvat järjestöt ja yhteisöt.
Näitä ovat olleet muun muassa suojeluskuntajärjestö,
lottajärjestö, sotilaskotijärjestö,  kantahenkilökunnan upseeri- ja
aliupseerikerhojen ohella reserviläisten kerhot sekä joukko-osastojen
killat.

Suojeluskunnista
muodostui vuoden 1918 jälkeen vakinaisen armeijan rinnalle sotilaalliselle
perustalle järjestetty organisaatio, hiukan samaan tapaan kuin oli
Lappeenrannassa jo 1600-luvulla toiminut kaupungin porvariskaarti.
Suojeluskuntien maanlaajuiseen organisaatioon kuului
ylipäällikkö eli vuodesta 1921 lähtien aiemmin
Lappeenrannassa Tykistökoulua johtanut jääkäri Lauri
Malmberg ja hänen alaisuudessaan toimivat 13 suojeluskuntapiiriä.

Lappeenranta
kuului tässä järjestelmässä Viipurin piiriin. Piirin
päällikkönä toimi ensin vuoteen 1925 paremmin kirjailijana tunnettu,
Parikkalassa syntynyt ja Lappeenrannassa koulunsa käynyt Aarno Karimo.
Karimon jälkeen oli vuoteen 1938 päällikkönä
jääkärieversti Urho Sihvonen ja hänen jälkeensä
samaten jääkärieversti Jussi Sihvo.

Lappeenrannan
suojeluskunnan paikallispäällikkönä toimi vuoteen 1930 asti
aikoinaan autonomian kaudella kaksikymmentä vuotta Viipurin
tarkka-ampujapataljoonassa ja Suomen rakuunarykmentissä palvellut Matti
Vihelä. Vihelän jälkeen johtoon tuli Arvi Utrianen. 1933 päälliköksi
tuli Väinö Vanninen. Pauli Uro oli
paikallispäällikkönä vuosina 1934–1943 ja
viimeisenä toimessa oli Oiva Kähö vuosina 1943–1944.
Paikallispäälliköiden sijaisina toimivat tarvittaessa Rafael
Ekholm ja Uuno Huttunen.

Sodan
jälkeen Lappeenrannan suojeluskunnan toiminta käynnistettiin
10.9.1918. Suojeluskuntaan kuului vuoden 1918 lopussa 120 jäsentä, ja
myöhemmin jäsenmäärä vakiintui yli 200
suojeluskuntalaiseen. Suojeluskunta jakaantui hallinnollisesti kanslia-,
talous- ja koulutusjaostoon. Suojeluskunnan toimintaan kuului sotilaallisia
harjoituksia, marsseja ja ampumakilpailuja. Harjoituksia pidettiin myös
ympäristön suojeluskuntien kanssa. Pidettiin myös yleisluentoja
ja oppitunteja. Urheilu oli suojeluskunnan toiminnassa tärkeällä
tilalla – pelkän sotilaskoulutuksen ei pitemmän päälle
katsottu motivoivan jäseniä toimimaan järjestössä.
Suosittuja lajeja olivat pesäpallon ja muiden pallopelien lisäksi
murtomaajuoksu ja hiihto.

Suojeluskunnan
ulkoharjoitukset pidettiin leirikentällä.

Kokoontumistiloina
olivat lokakuusta 1918 kaupungin yhteiskoululta antamat tilat. Myöhemmin
kaupunki luovutti suojeluskunnalle kasarmialueen kupeesta vanhan Seurahuoneen,
josta suojeluskunta taasen luovutti huoneiston sotilaskodin tiloiksi.
Sotilaskotiyhdistykseltä tilat vapautuivat sotilaskodin siirryttyä
varsinaiselle varuskunta-alueelle. Tämä johtui siitä, että
vuoden 1920 iltalomakiellon jälkeen varusmiehet eivät saaneet
enää iltaisin poistua kasarmialueelta. Seurahuoneen
taloryhmään sijoitettiin myöhemmin myös poliisilaitos.
Vuonna 1940 suojeluskunta muutti omaan rakennukseen entisen keisarintalon
tontille Kirkko- ja Raastuvankadun kulmaan, Valtion rikki- ja
superfosfaattitehdas OY:n entiseen pääkonttoriin, joka oli ostettu
suojeluskunnalle.

Suojeluskuntien
merkitystä nosti liikekannallepanon organisaation uudistaminen
kaaderijärjestelmästä aluejärjestelmään.
Uudistuksen jälkeen sotilas- ja suojeluskuntapiirit huolehtivat alueillaan
sodanaikaisen kenttäarmeijan perustamisesta. Vuonna 1930 tapahtuneen
uuteen järjestelmään siirtymisen jälkeen ratsuväkiprikaati
vapautui toimimaan suojajoukkona, kun se aiemmin olisi joutunut huolehtimaan
kenttäarmeijan perustamisesta.

Kuin muistumana
1700-luvun lopun varuskuntakaupungin Saimaan laivastosta oli suojeluskunnassa
vuosina 1923–1936 moottorilaivasto-osasto eli Etelä-Savon laivue,
jonka nimi myöhemmin muutettiin Lappeenrannan merisuojeluosastoksi. Laivue
tutki Saimaan vesireittejä ja suoritti etappi- ja vartiopalvelusta.

Lappeenrantalaista
yhdistystoimintaa tutkineen Timo Herrasen mukaan suojeluskunnan näkyvin toiminta
Lappeenrannassa olivat paraatit ja juhlatilaisuudet, jotka kannattajat kokivat
innoittavina ja vastustajat varoittavina muistutuksina. Vuosittaisista
tilaisuuksista voidaan mainita suojeluskunnan vuosijuhla huhtikuun
loppupuolella, lippujuhlapäivä 16.5., maanpuolustusviikko lokakuun
lopussa sekä sankarihaudoilla käynnit
itsenäisyyspäivänä ja jouluna.

Lappeenrannassa
toimi vuosina 1921–1944 myös Lotta Svärd -järjestö.
Järjestön perustaminen liittyi läheisesti suojeluskuntien vuoden
1919 järjestämistyöhön. Myös naisilla katsottiin
olevan suojeluskuntavelvollisuutensa, joka voitaisiin parhaiten hoitaa
perustamalla suojeluskuntien yhteyteen Lotta Svärd -yhdistyksiä.
Yhdistysten roolina tuli olla rauhan aikana lähinnä suojeluskuntien
huolto-organisaationa.

Lappeenrannan
Lotta Svärd kuului paikallisosastona Viipurin vuonna 1919 perustettuun
lottaosastoon. Myöhemmin muodostettiin Suur-Saimaan piiri, johon kuuluivat
Lappeenrannan lisäksi Anttola, Hirvensalmi, Joutseno, Kaukaa-Lauritsala,
Lappee, Lemi, Mikkeli, Mikkelin pitäjä, Mäntyharju, Nuijamaa,
Ristiina, Savitaipale, Suomenniemi ja Taipalsaari. Lappeenrannassa oli
yhdistyksen alkuvaiheissa erityisen aktiivinen Emmy Melart, joka perusti
Lappeenrannan lisäksi Lappeen, Lemin, Joutsenon ja Nuijamaan paikallisosastot.
Melart kuului Viipurin piirin johtokuntaan vuosina 1921–1925.

Lotta
Svärd -yhdistyksen perustamisen aikaan syksyllä 1919 oli
järjestössä Lappeenrannassa 40 jäsentä. Sotiin
mennessä lottien lukumäärä oli kasvanut noin 250:een.
Yhdistyksen puheenjohtajana toimi alkukauden Emmy Melart ja vuodesta 1926 Hilda
Pärnänen. Lotat pitivät vuodesta 1926 lähtien ravintolaa.
Suojeluskunnan naisosastona huolehdittiin muonituksen ohella
lääkintähuollosta, varusteista, erilaisista
keräyksistä ja kanslia-asioista. Suojeluskunnan poikaosaston tapaan
Lotta Svärdiinkin perustettiin vuonna 1935 tyttöosasto.

Varuskunnan
liepeille perustettuihin järjestöihin kuului myös Lappeenrannan
reserviupseerikerho. Tämä Etelä-Karjalan vanhin
reserviupseerikerho sai alkunsa syyskuussa 1927. Kerho perustettiin, jotta
itsenäisyyden alkuvuosina usein sekalaisen  koulutuksen saaneiden reservin upseerien
koulutusta saataisiin yhtenäistettyä. Samalla haluttiin saada
koulutuksen piiriin myös suojeluskuntiin kuulumattomat henkilöt.
Varuskunnan upseerit ja aluepäällikkö kävivätkin
säännöllisesti kerhossa pitämässä luentoja ja
harjoituksia. Kerhoon kuului perustamisvaiheessa noin 20 jäsentä,
myöhemmin jäsenmäärä nousi useaan sataan
reserviupseeriin. Vuonna 1953 perustettiin reserviupseerikerhon naisjaosto.
Reservialiupseeriyhdistys perustettiin vuonna 1955.

Varuskunnan
upseerikerho perustettiin vuonna 1951. Sitä ennen Uudenmaan
rakuunarykmentin, Karjalan tykistörykmentin ja Jalkaväen
aliupseerikoulun upseerikerhot jo toimivat erillisinä. Kantahenkilökunnan
aliupseerikerho eli nykyinen Päällystökerho perustettiin vuonna
vuonna 1960. Upseerikerhon tapaan uutta kerhoa edelsivät joukko-osastojen
ja aliupseerikoulun erilliset aliupseerikerhot. Vuonna 1961 Päällystökerhon
toimitilaksi saneerattiin 1910-luvulla rakennettu tiilirakennus, joka
korjauksen yhteydessä rapattiin valkeaksi. Upseerikerhon rakennuksena on
Suomen rakuunarykmentin aikainen upseerikerho.

Timo Herranen
laskee sotia edeltäneen kauden sotilaallisten järjestöjen
joukkoon suojeluskunnan, Lotta Svärd -järjestön ja
reserviupseerikerhon ohella myös kaasupuolustusyhdistyksen, johon kului
ennen sotia yli 300 henkilöä, sekä Lappeenrannan
ilmapuolustusyhdistyksen ja sen purjelentoyhdistyksen. Ilmapuolustusyhdistys
perustettiin vuonna 1932 Suomen ilmapuolustusliiton Etelä-Saimaan alueen
järjestöksi. Yhdistyksen purjelentokerhon toiminta oli erityisen
aktiivista. Kerho muun muassa järjesti ratsuväkiprikaatin upseereille
ja aliupseereille purjelentokurssit vuonna 1938. Kesällä 1939
järjestettiin Lappeenrannassa myös moottorilentokurssit. Sotien
jälkeen ilmapuolustuksen kehittämisen ajatus jäi pois
purjelentokerhon toiminnasta.

Lähinnä
joukko-osastojen perinteitä vaalimaan perustetuista killoista Rakuunakilta
perustettiin 7.9.1960, Ratsumieskilta 7.9.1960 ja Karjalan
tykistörykmentin kilta 11.4.1965.

Yksi tiiveimmin
varuskunnan yhteydessä toimineista ja edelleen toimivista
yhdistyksistä on sotilaskotiyhdistys.

Sotilaskotitoiminta
lähti Lappeenrannassa käyntiin, kun

16.11.1918 pyydettiin
paikallisessa lehdessä sotilaskodin perustamisesta kiinnostuneita
kokoontumaan maanantaiksi 18.11. raatihuoneelle. Hankkeen oli pannut alulle
Edith Sahlgren, joka selosti raatihuoneen kokoukselle sotilaskotityön
tarpeellisuutta, kaupunkiin oli nimittäin juuri sijoitettu tykistön
rykmenttejä. Alustuksen jälkeen käydyn keskustelun jälkeen
päätettiin perustaa Lappeenrannan Sotilaskotiyhdistys.

Kokouksessa
valittiin toimikunta keräämään varoja
sotilaskotityölle sekä hankkimaan yhdistykselle huoneisto. Rahaa
saatiin aluksi kerätyksi yli 7 000 markkaa ja huoneistoksi saatiin entisen
Seurahuoneen tiloissa majailevalta suojeluskunnalta neljä huonetta ja
keittiö. Sotilaskoti avattiin jouluaattona 1918.

Sotilaskoti
toimi aluksi vapaaehtoisella työvoimalla. Pian kuitenkin jouduttiin
palkkaaman hoitaja, Matilda Kaartinen. Sotilaskoti sai jo
ensimmäisenä toimintavuotenaan kirjaston, jota kartutettiin
lahjoituksilla ja keräyksillä. Sotilaskodin ongelmaksi nousi pian sen
sijainti varuskunta-alueen ulkopuolella. Ongelma korostui etenkin kun
syksyllä 1920 tuli voimaan ns. iltalomakielto, jonka jälkeen
varusmiehet eivät enää saaneet liikkua kaupungilla. Uudenmaan
rakuunarykmentin ja Hämeen ratsurykmentin siirryttyä Lappeenrantaan
vuonna 1921 hankittiin sotilaskodille varuskunta-alueelta pääportin
vieressä sijainnut rakennus. Tilat olivat kuitenkin ahtaat, ja vuonna 1922
sotilaskoti saatiin siirretyksi Suomen rakuunarykmentin entiseen ruokala- ja
kirkkorakennukseen. 1920-luvulla sotilaskotiyhdistyksen toiminta laajeni siten,
että se alkoi huolehtia myös Uudenmaan rakuunarykmentin ja
Hämeen ratsurykmentin kenttäkaupoista. Yhdistyksellä oli
kasarmialueella lisäksi kesäisin ravintola, ns. kesäpaviljonki.

Kun
Viestieskadroona ja Rakuunarykmentin aliupseerikoulu siirtyivät vuonna
1937 uuteen kasarmirakennukseen kasarmialueen läheisyyteen, perustettiin
sinne myös toinen sotilaskoti. Kolmas sotilaskoti perustettiin vuoden 1939
ylimääräisten kertausharjoitusten aikana linnoitukseen.

Varuskunta-alueella
sijainnut suuri sotilaskoti vaurioitui talvisodan pommituksissa niin pahasti,
ettei siinä enää voitu jatkaa toimintaa. Ilmavaaran vuoksi
jouduttiin sulkemaan myös linnoituksen kahvitupa. Välirauhan aikana
sotilaskoti toimi Lappeenrannan lyseon kellarikerroksessa ja aulassa ja myöhemmin
Lappeen seurakuntakodissa. Pian kuitenkin keskussotilaskoti korjattiin ja
avattiin 31.8.1940. Keskussotilaskodin käyttö oli erittäin
vilkasta koko sotien kauden. Myös linnoituksen kahvitupaa käytettiin
niin runsaasti, että se jouduttiin siirtämään vuoden 1940
lopussa suurempaan huoneistoon, joka kunnostettiin vankilan
myymälätiloihin. Viestieskadroonan ja rakuunarykmentin
aliupseerikoulun alueella oleva kahvituvan tilalle rakennettiin
käytön lisääntyessä parakkisotilaskoti. Se avattiin
jouluna 1943. Rintaman lähestyessä Lappeenrantaa kesällä
1944 siirtyi sotilaskoti Mäntyharjulle. Sodan päätyttyä
varuskunnan sotilaskodit avattiin jälleen; linnoituksen sotilaskoti
kuitenkin lakkautettiin jo vuoden 1944 aikana. Keskussotilaskotia remontoitiin
vuonna 1960, jolloin rakennuksen kellaritiloihin sijoitettiin muun muassa
kirjasto. Vuonna 1967 keskussotilaskotiin valmistui munkkileipomo.

1980-luvun
alussa sotilaskotiyhdistyksellä oli jo 18 palkattua
työntekijää, vapaaehtoisten työntekijöiden tunteja
tehtiin silti 4 000 tuntia. Vanhan kasarmialueen sotilaskodin ohella toimintaa
on Päällystöopiston sotilaskodissa, ja kolmas sotilaskoti
sijaitsee Taipalsaaren harjoitusalueella.

Lappeenrannan
Sotilaskotiyhdistyksen puheenjohtajana toimi vuoteen 1937 asti Edith Sahlgren,
vuonna 1930 oli kuitenkin Siviä Ruotzi vuoden puheenjohtajana. Sahlgrenin
jälkeen puheenjohtajaksi valittiin Kerttu Suuronen, joka oli
tehtävässään vuoteen 1940 saakka. Toukokuussa 1940 tuli
puheenjohtajaksi Aino Snellman ja vuonna 1951 Meri Kärmeniemi. Vuosina
1966–1976 puheenjohtajana toimi Anita Valjakka, vuosina 1976–1977
Rauni Karvinen, vuosina 1977–1981 Irma Ryynänen, vuosina
1981–1990 Leena Risku ja vuodesta 1990 Seija Kesälä.

15.3 Vanhojen
joukko-osastojen siirto ja lakkauttaminen

1700-luvun
linnoituskaupunki ja 1800-luvun leiri- ja kasarmikaupunki Lappeenranta toimii
vielä 1900-luvullakin varuskuntakaupunkina. Varuskunnan merkitys
teollistuvalle ja väkiluvultaan kasvavalle kaupungille ei enää
kuitenkaan ole ollut niin suuri kuin aikaisempina vuosisatoina.
Itsenäisyyden kaudellakin toki varuskunnalla on ollut kaupungille suuri
taloudellinen merkitys. Varuskunnan runsaslukuinen kantahenkilökunta saa
palkkansa valtiolta ja kartuttaa kaupungin verotuloja. Myös varusmiehet
kuluttavat kaupungissa rahaa. Kaupunkiin ja ympäröivälle
maaseudulle suuntautuu myös varuskunnan hankintoja. Vielä ennen sotia
suurin prosenttiosuus Lappeenrannassa palveluelinkeinoissa toimineesta
väestöstä työskenteli varuskunnassa. Jyrki Antikaisen
mukaan esimerkiksi vuonna 1940 puolustusvoimain henkilöstö oli 23,7 %
ammatissa toimivasta väestöstä.

Vielä
1970-luvun lopussa varuskunnan piirissä työskenteli lähes 500
palkattua henkilöä. Lisäksi alueella oli noin 1 200
varusmiestä ja 300 toimiupseerioppilasta. Varuskunnan palkkojen ja
päivärahojen summa oli vuosittain noin 20 miljoonaa markkaa.
Varuskunnan Lappeenrannan talousalueelta suorittamien hankintojen arvo oli yli
7 miljoonaa markkaa. Varuskuntaan oli myös sijoitettu vuosittain
keskimäärin 4 miljoonan markan edestä rakennusrahoja.

Kulttuuripuolellakin
varuskunta on edelleen merkittävä tekijä Lappeenrannassa,
erityisesti musiikin suhteen. Toivasen mukaan jo vuoden 1918 sodan jälkeen
Raskaan tykistörykmentin ja Kenttätykistörykmentti 3:n
soittokunnat esiintyivät viikoittain. Tykistön soittokunnat
esiintyivät aina vuoteen 1923 saakka. Vuonna 1920 esiintyi
kaupunkilaisille jo myös Uudenmaan rakuunarykmentin soittokunta ja
vuodesta 1923 lähtien Ratsuväkiprikaatin soittokunta.
Ratsuväkiprikaatin soittokunta koostui vuodesta 1926 lähtien 20
miehestä. Se esiintyi myös Helsingissä soittaen
kesällä 1927 Esplanadin soittolavalla kuukauden päivät.
Varuskunnassa oli soittokuntien lisäksi myös kuorotoimintaa, ja
asevelvollisten keskuudesta oli esimerkiksi kesällä 1930 koottu oma
jazz-orkesteri. Varuskunnan musiikkitoiminta on jatkunut myös sotien
jälkeen. Nykyisin soittokunta eli Rakuunasoittokunta toimii
liitettynä Päällystöopistoon.

Varuskunnan
merkitys Lappeenrannan urheilutoiminnalle oli voimakas. Lappeenrannan urheilun
järjestötoimintaa tutkinut Timo Herranen liittää
yleisemminkin sotienväliseen suomalaiseen urheiluun maanpuolustuksen.
Urheilun kansalliseksi tehtäväksi katsottiin hänen mukaansa
– propaganda‑arvon ohella – kansan sotilaskunnon
kohottaminen.

Lappeenrannassa
tämä ilmeni muun muassa paikallisten seurojen ja varuskunnan
tiiviinä yhteistyönä. Jo vuonna 1919 Raskas
kenttätykistörykmentti avusti Lappeenrannan luistinseuran kentän
kunnossapidossa. Kenttä oli vuosina 1919–1920 varuskunnan
hallinnassa olevalla alueella, leirikentällä upseerikasinon
edessä. Vuonna 1922 urheilukentälle saatiin paikka leirikentän
pohjoispäästä, palaneen ortodoksikirkon ja rautatieaseman
vierestä. Varuskunta auttoi kentän rakentamisessa ja varuskunnan
joukot osallistuivat kentällä moniin kilpailuihin sekä joukko‑osastoina
että yksittäisinä kilpailijoina. Leirikentän maastoa
käytettiin usein ennen sotia hiihtokilpailujen järjestämiseen.
Ratsuväkiprikaati rakensi kaupunkiin vuonna 1922 myös
hyppyrimäen.

Urheilutoiminnassa
yhteistyöstä hyötyivät sekä varuskunta että
kaupunki. Esimerkiksi sotien jälkeen Hämeen ratsurykmentin siirto
Lahteen ja Uudenmaan rakuunarykmentin jalkauttaminen heikensivät
varuskunnassa toiminutta Hubertus-seuraa. Seura salli vuoden 1946 jälkeen
myös siviilien liittyä seuraan ja jatkoi edelleen toimintaansa. Seura
käytti toimintaansa Kenttätykistörykmentti 3:n hevosia.

Taloudellisten
tekijöiden ja erilaisten kulttuuritoimintojen ohella varuskunnan
läsnäolo vaikutti muutenkin kaupungin elämään. Riitta
Räsäsen mukaan Lappeenrantaan sijoitettu sotaväki jo
1800-luvulta alkaen muun muassa vakiinnutti kaupungissa virallisten
juhlatilaisuuksien muodoiksi marssit, paraatit, sotilassoiton,
kenttäjumalanpalvelukset, juhlalliset katselmukset ja kansanjuhlat.

Toivanen listaa
varuskunnan itsenäisyyden kaudella Lappeenrannassa pitämistä
juhlista näyttävimmiksi muun muassa vuonna 1921 pidetyt Suomen vanhan
sotaväen 40-vuotisriemujuhlat ja ratsuväkirykmenttien 10- ja
20-vuotisjuhlat vuosina 1928 ja 1938. Tärkeitä tapahtumia olivat
myös Mannerheimin vierailu Uudenmaan rakuunarykmentissä
kesäkuussa 1934 ja Ruotsin kruunuprinssi Gustaf Adolfin vierailu
Lappeenrannassa samana kesänä, jolloin Uudenmaan rakuunarykmentti
järjesti vierailun yhteydessä vastaanoton ja sotaharjoitukset.

Lappeenrannan
historiateosta varten tehdyssä kyselyssä eräs vastaajan
muistelma 1920- ja 1930-luvun Lappeenrannassa kertoo ratsuväkiprikaatin
läsnäolosta myös kaupungin äänien ja hajujen joukossa.
Räsäsen lainaaman muistelman mukaan "Minua kiinnostivat
Lappeenrannassa erityisesti ratsuväki ja sen harjoitukset
leirikentällä, joka oli lähellä ensimmäistä
asuntoamme. Kuulen vielä selvästi hevosten kavioiden kopseen
mukulakivikaduilla, samoin vossikoiden kavioiden kopseen...Urheilukentällä
kuuluivat hurraahuudot, samoin kun eskadroonat vetivät köyttä
kilpaillen kuka on vahvin...Rakuunoitten hevosten haju jäi mieleen, kun
katselimme eskadroonan ratsastusta kadulla. Sulfiittiselluloosan haju tuli
joskus Kaukaalta..."

Varuskunnan ja
kaupungin yhteiselo ei tietenkään aina ollut ristiriidatonta.
Erityisesti itsenäisyyden kauden alkuvuosina oli varuskunnan ja
kaupunkilaisten välillä myös ongelmia. Tämä näkyi
lähinnä iltalomien yhteydessä juopotteluina ja tappeluina.
Levottomuuksiin eivät aina auttaneet edes vuonna 1921 perustetut katupartiot
eli "katujyrät". Toivanen pitää kaupungin
Etelä-Saimaa -lehden sotilashuliganismiksi kutsumaan käytökseen
syynä vuoden 1918 sodan aiheuttamaa tapojen raaistumista sotaan
osallistuneilla ja armeijan palvelukseen jääneillä.

Vielä
vuonna 1927 "Garnisoonipäällikkö", eversti G. Palmroth
kielsi varusmiehiä oleskelemassa tietyissä paikoissa kaupungilla
"siellä vietettävän huonon elämän vuoksi".
Paikkoihin kuuluivat matkustajakoti Lepo, Kauppakadun varrella sijainnut
ravintola Suomi ja kahvilat Vellamo, Kaleva ja Sampo. Myös
rautatieasemalla vetelehtiminen kiellettiin, mutta rantakasinolla oleskelu
sallittiin – ainakin toistaiseksi.

Varuskunnan
merkityksen Lappeenrannalle voidaan katsoa alkaneen vähentyä jo ennen
sotia. Henkinen käännekohta ja symboli – jos sellainen halutaan
etsiä – varuskunnan merkityksen vähentymisessä voidaan
kuitenkin ajoittaa vuoteen 1947. Tällöin päättyi
Lappeenrannan elämää pitkään leimannut ratsastavan
ratsuväen toiminta. Heikki Pohjanpään kuvauksen mukaan
juhlallinen jalkauttaminen tapahtui seuraavasti:

"Maaliskuun
1. pnä 1947 Uudenmaan Rakuunarykmentti järjestyi viimeisen kerran
ratsain tutulle keskuskentälleen. Majuri Leo Hälvän ilmoitettua
rykmentin eversti Adolf Ehrnroothille tämä komensi kunnianosoituksen
ja Uudenmaan rakuunoiden kaunis valkea standaari saapui laukassa
ratsuvääpeli Tauno Melasniemen kantamana ja ratsumestari Veikko
Vartiaisen ja luutnantti Toivo Pärssisen vartioimana kiertäen
eskadroonan editse rykmentin kärkeen. Sen jälkeen komentaja laskeutui
ratsailta ja laski majuri Carl-Birger Petanderin kanssa sinikeltaisilla
nauhoilla koristetun seppeleen kaatuneiden muistokivelle. Komentajan noustua
ratsaille hän komensi rykmentin marssirivistössä seuraamaan, ja
URR ratsasti ulos pääportista kiertäen kaupungin
pääkadut. Katujen vierillä seisoi hiljaista
siviiliyleisöä ja eräässä kohdassa tuntematon vanha
pariskunta heitti suuren kukkavihkon ratsastavan rykmentin tielle. Palattuaan
kaupunkikierrokseltaan URR järjestyi jälleen keskuskentälle ja
eversti Adolf Ehrnrooth piti rykmentilleen puheen, jossa hän mainitsi
varusmiehille näiden olevan viimeisen ikäluokan, joka on saanut
ratsuväkikoulutuksen Suomen armeijassa. Komentaja päätti
puheensa sanoihin: 'Olen saanut esimiehiltäni käskyn jalkauttaa
rykmenttini ja teen sen nyt. Valmiiksi –– ratsailta.'

Suomen
viimeinen ratsuväkirykmentti oli astunut ratsailta."

Lappeenrannan
varuskunnan tulevaisuus kytkeytyi läheisesti konekauteen siirtyneiden
joukko-osastojen harjoitusmaakysymykseen. Sotien jälkeen
harjoitusmaakysymys oli noussut puolustusvoimien ongelmaksi. Vanhat
kasarmialueet – Lappeenrannankin – sijaitsivat kaupunkien
yhteydessä. Kun kaupungit olivat kasvaneet ja asutus oli laajentunut
laajemmalle alueelle, oli hankaluuksia löytää kohtuullisella
etäisyydellä kasarmeista harjoitusalueita ja ampumaratoja. Suurempia
harjoituksia ja ampumaleirejä varten jouduttiinkin joukot
siirtämään telttamajoitukseen valtion omistamille maille.

Kuten
Tervasmäki on todennut, vielä autonomian kaudella varuskunnat voitiin
sijoittaa kaupunkeihin, sillä aseiden kantama oli pieni ja ammunnat
voitiin suorittaa normaaleilla ampumaradoilla aiheuttamatta
ympäristölle vaaraa. Ennen sotia syntyi kuitenkin jo eri puolille
maata leirialueita, joissa tykistö ja muut raskaita aseita käyttävät
joukot pystyivät suorittamaan ammuntoja. Joukot olivat kuitenkin edelleen
pääosin sijoitettuina kaupunkivaruskuntiin. Kuitenkin jo ennen sotia
rakennettiin kertausharjoituskeskuksia ja joidenkin joukko-osastojen kasarmeja
muun muassa Valkjärvelle, Kiviniemeen, Terijoelle, Lahdenpohjaan ja
Niinisaloon. Toisen maailmansodan jälkeen jalkaväen raskas aseistus,
panssarintorjunta-aseet ja kranaatinheittimet olivat kehittyneet niin
tehokkaiksi, että ammuntoja varten tarvittiin kymmenien kilometrien
suoja-alue. Siten kaupunkivaruskuntien läheisyydessä ei
enää voitu suorittaa raskaammilla aseilla kovapanosammuntoja.

Sotien
jälkeen puolustusministeriössä tutkittiin, voitaisiinko
kasarmialueet rakentaa kevyesti ja vähäisin perustamiskustannuksin,
jolloin olisi ollut helppo organisaatiouudistusten myötä muuttaa
varuskuntia. Ilmastollisista syistä kevyt rakentaminen kuitenkin
katsottiin mahdottomaksi ja ajan mittaan kannattamattomaksi. Tutkittiin
myös mahdollisuutta laajentaa kaupunkien kasarmialueita. Tämä
kariutui lähinnä kaupunkimaan kalliiseen hintaan.

Vielä
1950-luvulle saakka ongelma ratkaistiin samoin kuin ennen sotia. Valtio osti ja
lunasti harjoitusalueita ammuntoja varten ja joukko-osastot puolestaan olivat
edelleen majoittuneina vanhoihin kaupunkivaruskuntiin. Tervasmäen mukaan
ratkaisua pidettiin joukko-osastojen komentajien keskuudessa hyvänä
ja katsottiin, että ylipäätään uusien, maaseudulle
sijoitettujen varuskuntien rakentamiseen ei olisi edes varoja. 1950-luvun
puolivälissä päädyttiin kuitenkin siihen, että
varuskunnat tulisi sijoittaa maaseudulle harjoitusalueen keskelle.
Tällä menettelyllä katsottiin voitettavan joukkojen siirtoihin
kuluva aika, joka taas voitaisiin käyttää koulutuksen
tehostamiseen. Siirtymisen taloudellista puolta helpotti se, että monet
laajenevat kaupungit olivat innokkaita hankkimaan kasarmialueita tonttimaiksi.

Lappeenrannassa
leirikenttä oli vielä ennen sotia hyvä harjoituspaikka
ratsuväelle. Hämeen ratsurykmentissä palvellut everstiluutnantti
Otto Lilius muun muassa luonnehti lähes kolme kilometriä
pitkää ja 1/2–3 kilometriä leveää, avointa ja
melko tasaista kenttää lähes ihanteelliseksi harjoituspaikaksi.

Ampumaharjoitusten
osalta ilmeni kuitenkin vaikeuksia jo itsenäisyyden kauden alussa.
Tykistökoulun kovapanosammunnoissa ammukset kantautuivat leirikentän
suunnassa 4–5 kilometrin päähän Lavolan kylän
liepeille. Myös käsiasein suoritetuissa ammunnoissa oli vaikeuksia.
Ennen Huhtiniemen ampumaradan valmistumista 1930-luvun alussa suoritettiin
ammunnat leirikentän ampumaradalla. Ammuntojen aikana oli Korkea-Ahon
tiellä ratsuvartio estämässä liikkumista kaupungin
suuntaan. Aseiden teho oli kuitenkin jo niin suuri, että Korkea-Ahon
pelloilla työskentelevät joutuivat ajoittain suojautumaan vinkuvilta
kimmokkeilta.

Sodan
jälkeen muutospaineet alkoivat näkyä varuskunnan
sisällä. Jo 1960-luvulla oli Karjalan tykistörykmentin
piirissä huhuttu rykmentin sijoituspaikan vaihtuvan. 1970-luvulla
rykmentin muutosta alkoi tihkua entistä enemmän tietoa, ja 1970-luvun
alussa tiedot odotettavissa olevasta joukko-osaston siirrosta Valkealan
pohjoisosaan Vekaranjärvelle vaikuttivat kantahenkilökunnan
keskuudessa muun muassa henkilöstön hakeutumisena muihin
joukko-osastoihin.

Vekaranjärven
rakennustyöt olivat alkaneet työllisyystöinä jo vuoden 1963
lopussa, ja Karjalan prikaati oli pääosin siirtynyt varuskuntaan
1970-luvun loppuun mennessä. Tykistörykmentin tuli nyt myös
siirtyä varuskuntaan.
Rykmentin henkilökunta ei ollut lainkaan innostunut
siirtymään Vekaranjärven korpivaruskuntaan –  siirtohalukkuudesta suoritetun kyselyn
perusteella Vekaranjärvelle halusi siirtyä vain kymmenesosa
henkilökunnasta. Lappeenrannassa haluttiin pysyä, sillä monet
olivat juurtuneet kaupunkiin ja kokivat sen viihtyisäksi asuinpaikaksi. Lisäksi
60 prosentilla siirtymään haluttomista oli oma asunto kaupungissa ja
80 prosentilla vaimolla oli pysyvä työpaikka Lappeenrannassa. Vuosina
1972 ja 1973 siirtyikin
tykistörykmentistä 18 upseeria tai aliupseeria reserviin tai
muihin joukko-osastoihin.

Ennen
siirtymistä vaihtui rykmentin komentaja viimeisen kerran Lappeenrannassa,
kun reserviin siirtyvän komentajan, eversti Ilkka Seppälän
tilalle määrättiin komentajaksi eversti Pekka Aitero. Komentajan
tehtävien vaihto tapahtui vuonna 1977. Seuraavana vuonna rykmentti vietti
vielä 60-vuotisjuhliaan Lappeenrannassa. Vuosina 1978 ja 1979
rykmentistä erosi, siirtyi eläkkeelle tai siirtyi kaupungin muihin
joukko-osastoihin Vekaranjärvelle muuton vuoksi 47 sotilas- ja
siviilihenkilöä. Rykmentin työntekijöistä siis vaihtui
lähes puolet kahdessa vuodessa. Rykmentin viimeinen patteri jätti
Lappeenrannan helmikuussa 1980.

Tykistörykmentin
siirtyessä kaupunki menetti noin 250 veronmaksajaa, joista osa oli
kantahenkilökunnan perheenjäseniä. Menetysten joukkoon kuului
myös tykistörykmentin 10 miljoonan markan "liikevaihdon"
katoaminen kaupungista.

Lappeenrannassa
ei katsottu välttämättömäksi lopettaa koko
varuskuntaa. Keväällä 1972 katsoi everstiluutnantti Jukka
Suviniemi artikkelissaan Sotilasaikakauslehdessä, että kun
Taipalsaarelle – noin 30 kilometrin päähän varuskunnasta
– oltiin saamassa puolustuslaitokselle noin 2 200 hehtaaria
käsittävä harjoitus- ja ampuma-alue, niin Lappeenrannan
varuskunnan kehittäminen nykyaikaiseksi kaupunkivaruskunnaksi oli
mahdollista.

Jo aiemmin oli
tehty päätös kehittää varuskunta-alue
kanta-aliupseerikoulun, sotilaspiirin esikunnan ja Uudenmaan rakuunapataljoonan
varuskunnaksi. Kehittämistoiminta oli Suviniemen mukaan ollut
pysähdyksissä 10 vuoden ajan eli lähes koko 1960-luvun. Tämä
oli johtunut Suviniemen mukaan siitä, että Karjalan
tykistörykmentin uusi sijoituspaikka oli jäänyt avoimeksi.
Tilanne laukesi vuonna 1966, jolloin tehtiin päätös uusien
tilojen rakentamisesta tykistörykmentille Valkealan varuskuntaan.

Vielä
vuonna 1985 katsottiin, että varuskunta – ja Uudenmaan
rakuunapataljoona – tulisi pysymään Lappeenrannassa.
Puolustusministeriön katsottiin sijoittaneen niin paljon varoja
varuskuntaan, ettei sitä olisi järkevää siirtää
pois kaupungista. Uudenmaan rakuunapataljoonan komentaja piti varuskunnan
sijaintia kaupungin keskustassa etuna. Kun varuskunta sijaitsi vilkkaan
kaupungin keskustassa, oli "tästä se hyöty, että
varuskuntaan ei tarvitse rakentaa ja järjestää paljoa vapaa-ajan
palveluja, kuten korpivaruskuntiin. Lappeenrannassa on hyvin monipuolinen
palveluvarustus ja kulttuuritarjonta. Tämä on meille eduksi".

Pian
rakuunapataljoona jouduttiin kuitenkin pääosin lopettamaan.
Puolustusministeriö päätti keväällä 1989,
että Lappeenrannan rakuunapataljoona siirrettäisiin Mikkeliin eli
käytännössä lopetettaisiin tammikuussa 1990.
Kaakkois-Suomen sotilasläänin komentaja Gustav Hägglundin mukaan
rakuunoiden hanketta ei voinut estää. Varusmiesten
määrän koko ajan vähetessä olivat Kaakkois-Suomen
kehitettävät varuskunnat Mikkelin Karkialampi ja Valkealan
Vekaranjärvi – Lappeenrannan varuskunnan sijainti kaupungin
keskustassa esti Hägglundin mukaan varuskunnan kehittämisen, hankalaa
oli esimerkiksi ammuntojen järjestäminen kilometrien päässä
Taipalsaarella.

Hanke
herätti suurta vastustusta. Muun muassa Rakuunakilta vetosi
puolustusministeriin ja puolustusvoimain komentajaan Uudenmaan
rakuunapataljoonan säilyttämiseksi itsenäisenä
joukko-osastona Lappeenrannassa. Asiasta tehtiin jopa eduskuntakysely. Kyselyn
jätti lappeenrantalainen kansanedustaja Heikki
Järvenpää ja sen oli allekirjoittanut 101 kansanedustajaa.

Lähes
kansanliikkeen tasolle noussut vastustus huipentui Rakuunakillan ja
Ratsumieskillan keräämiin rakuunapatataljoonan lopettamista
vastustavien nimilistoihin. Listoihin kertyi 66 360 nimeä.
Puolustusministerille luovutettu adressi ja muu vastustus ei onnistunut
kuitenkaan perumaan rykmentin lopettamista, joskin suunnitelma puolustuvoimien
komentajan Jaakko Valtasen toimesta otettiin vielä tutkittavaksi. Siirtoa
ei kuitenkaan peruttu. Kuitenkin Lappeenrantaan jätettiin pieni osasto
pataljoonasta ja soittokunta.

Siirtoa
vastusti muun muassa kaupungin päälehti Etelä-Saimaa. Otsikolla
"Rakuunoiden siirtopuuha hölmöläisten hommaa"
katsottiin lehden pääkirjoituksessa muun muassa rakuunoiden siirtoa
voitavan vastustaa perustellusti perinteisiin, työpaikkoihin ja moniin
muihin seikkoihin vedoten. Tärkeimmäksi periaatteelliseksi
näkökulmaksi lehti kuitenkin katsoi maanpuolustushengen –
siirron katsottiin romuttavan Kaakkois-Suomen hyvän maanpuolustushengen.

Kaupungissa
pidettiin mahdottomana hyväksyä pataljoonan siirtoa, kun jo Karjalan
tykistörykmentistä oli jouduttu luopumaan. Lappeenrannan edusmiehet
katsoivat rakuunoiden poislähtiessä menetettävän noin 100
– 200 työpaikkaa, mitä pidettiin raskaana iskuna
muuttotappiosta kärsivässä kaupungissa. Rakuunapataljoonan
lopettamisen katsottiin myös murentavan vaalitun rakuunaperinteen.
Lappeenrannan kaupunginjohtajan Jarmo Kölhin mukaan: "Olemme
markkinoineet paikkakuntaa rakuunakaupunkina, hankkineet
sotilassoittokunnalle perinteiset rakuunapuvut ja järjestäneet
Linnoituksessa kaikenlaista perinteeseen liittyviä tilaisuuksia, joihin
ihmiset ovat olleet tyytyväisiä. Nyt ollaan tältä kaikelta
lyömässä pohja pois".

Kaupunginjohtaja
yritti vielä toukokuun lopussa 1988 vierailullaan puolustusministerin
luona saada hanketta perutuksi. Tässä ei kuitenkaan enää
onnistuttu, joskin ilmeni, että Lappeenrantaan voisi jäädä
kooltaan hiukan suurempi eskadroona ja varuskuntasoittokunta – soittokunnan
oli keskustelussa todettu olevan tärkeä Lappeenrannalle
maanpuolustushengen vaalijana sekä matkailun ja musiikkielämän
kannalta.

Uudenmaan
rakuunapataljoonan lopettamista ei siis onnistuttu perumaan. Siirron vastustus
nimilistojen keruineen merkitsi kuitenkin piristysruisketta
ratsuväkiperinteiden vaalintaan Lappeenrannassa. Siirtohankkeiden
myötä perustettiin Ratsuväen Tuki ry -niminen yhdistys.
Yhdistyksen perustajina toimivat Ratsumieskilta ja Rakuunakilta eli
ratsumiehissä ja rakuunoissa palvelleiden kiltajärjestöt.
Yhdistyksen valtuuskunnan puheenjohtajaksi kutsuttiin kenraaliluutnantti R.W.
Stewen, puheenjohtajaksi tuli toimitusjohtaja Eero Räihä
Lappeenrannasta ja pääsihteeriksi Uudenmaan rakuunapataljoonan perinneupseeri
kapteeni Ari Koponen. Ratsuväen tuen tarkoituksena oli huolehtia
suomalaisen ratsuväen perinnöstä ja sen
elävöittämisestä. Toimintana oli muun muassa vuoden 1922
ratsuväkiunivormuihin puettujen ratsastajien kiertely Lappeenrannassa
kesäkaudella sekä varuskuntasoittokunnan ohella ratsuväen
reservin soittokunnan esiintyminen puistokonserteissa. Yhdistys myös
järjesti kansalaisjuhlan Suomen rakuunarykmentin perustamisen
100-vuotisjuhlan kunniaksi 17.4.1989.

Yhdistyksen
toimesta avattiin myös kesäisin toimiva Ratsuväen perinnekioski
sataman tuntumaan, linnoitukseen johtavan tien laidassa sijaitsevaan
Pusupuistoon eli vanhalle linnoitusesplanadille. Rakuunoiden siirtohankkeen aikana
lahjoitti vielä Suomen yhdyspankki kaupungille kuvanveistäjä
Pentti Papinahon tekemän rakuunapatsaan, joka sijoitettiin
linnoitukseen johtavan tien varteen.

Lappeenrannan
matkailupäällikkö katsoi joka tapauksessa, että vaikka
rakuunapataljoona siirtyisikin Mikkeliin, kaupungissa
säilytetään kesäisin ratsastavat vuoden 1922 asetakkeja
käyttävät ratsastajat. Matkailupäällikkö arveli
näiden itse asiassa tulevaisuudessa herättävän entistä
enemmän nostalgiaa. Myös sotilassoitto tulisi jatkumaan.

Rakuunapataljoonan
lopettamisen jälkeen esiin nousi kysymys Lappeenrannan laajojen
varuskunta-alueiden käytöstä tulevaisuudessa. Vielä vuoden
1988 aikana tulkittiin armeijan luopuvan myös Lappeenrannan varuskunnan
alueesta. Puolustusvoimat katsoi kuitenkin tarvitsevansa edelleen varuskunnan
rakennuksia, useat rakennukset muun muassa olivat
varastokäytössä. Siten esimerkiksi esitykset alueen
ottamisesta kaupungin asuinkäyttöön tyrmättiin kaupungille
annetussa lausunnossa.

Vuoden 1988
puolivälissä perustettiin työryhmä pohtimaan
varuskunta-alueen tulevaa käyttöä ja pataljoonan lopettamisen
seurauksia Lappeenrannalle. 16.5.1989 puolustusministeri Ole Norrbackille
luovutetussa muistiossa ehdotettiin varuskunta-alueen saneeraus- ja
rakennustöihin käytettäväksi vuoteen 1994 mennessä
yhteensä 35 miljoonaa markkaa. Keskeiseksi tekijäksi nähtiin
Päällystöopiston kehittäminen. Opiston arveltiin
tulevaisuudessa laajenevan ja oppilasmäärän kasvavan.
Päällystöopistolle ehdotettiin rakennettavaksi muun muassa uudet
oppilasmajoitustilat, kuntotalo, esikunta- ja kouluttajatilat, ajoneuvokatokset
ja auditorio. Päällystöopiston kehittymiseen uskoi myös
muistion vastaanottanut ministeri.

Toisen
Lappeenrannan varuskunta-alueen käyttöä pohtineen
työryhmän selvitys valmistui vuoden 1990 alkupuolella.
Työryhmä päätyi esityksessään kolmeen
vaihtoehtoon. Tuleva toiminta oli ensimmäisen vaihtoehdon mukaan
mahdollista keskittää Päällystöopiston alueelle, jonne
tuli mahdollisesti myös rakentaa lisää tiloja. Toisen
vaihtoehdon mukaan toiminnat sijoitettaisiin rakuunamäelle eli vanhalle
varuskunta-alueelle, ja päällystöopiston alueelle ei
rakennettaisi kuin se, mitä rakuunoiden alueelle ei voitaisi sijoittaa.
Kolmannen mallin mukaan koko rakuunamäki säilytettäisiin
puolustushallinnon alueena ja päällystöopiston toiminta
mukautettaisiin sen mukaan.

Käytön
kannalta vaihtoehdot katsottiin tasaväkisiksi. Pääesikunnassa
todettiin tulevien päätösten olevan pitkälti kiinni
siitä, millaista toimintaa alueelle tulisi ja olisiko joku valmis
maksamaan rakennuksista. Kaupanteon esteenä katsottiin toisaalta olevan
museoviraston kanta siitä, että kasarmialueen rakennukset olivat
säilytettäviä. Sinänsä myös pääesikunta
oli rakennusten säilyttämisen kannalla ja katsoi, että uusien
rakennusten rakentaminen tuli sijoittua päällystöopiston
alueelle.

Rakuunoiden
jättämien tilojen katsottiin sinänsä sopivan
kehittyvän Päällystöopiston tarpeisiin. Kaakkois-Suomen
sotilasläänin uusi komentaja, kenraalimajuri Heikki Koskelo katsoi
helmikuussa 1990 julkaistussa haastattelussa armeijan tarvitsevan tilaa, joissa
voidaan järjestää kertausharjoituksia, henkilökunnan
koulutustilaisuuksia ja varusmiesten erikoiskursseja. Lappeenrannassa oli
Koskelon mukaan kaikki tähän toimintaan tarvittava valmiina: ruokala,
kasarmit ja päällystöopistossa opettajat. Vanhat kasarmit oli
hiljattain peruskorjattu, yksi niistä jopa opetustarkoituksiin.

Lappeenrannan
varuskunta näyttää siten jäävän paikalleen
vielä varusmiesjoukko-osastojen siirtämisen jälkeenkin.  Päällystöopiston johtajan
Antero Pärssisen mukaan "On luonnollista, että Rakuunoiden
siirtopäätös on koettu täällä kipeänä.
Lappeenrannan varuskunta ei kuitenkaan tyhjene vaan sinne jää
edelleen noin 500 sotilasta, joista valtaosa tulee ympäri Suomea
opiskelemaan vaativaan sotilaskouluttajan, -johtajan ja -kasvattajan
tehtävään".

[1]Tervasmäki
1978, s. 342, 343; Karjalan tykistöä. Viipuri–Lappeenranta–Valkeala
1984, s. 84, 85.

[2]Karjalan
tykistöä. Viipuri–Lappeenranta–Valkeala 1984, s. 86.

[3]Toivanen 1989, s.
610.

[4]Toivanen 1989, s.
616; EKM Eero Muinosen kokoelma, Lappeenrannan varuskunta 1650-luvulta
nykypäiviin. E. Muinosen käsikirjoitus. Varuskuntasairaala –
joka vieläkin toimii jo autonomian kauden kaudella Suomen
rakuunarykmentille rakennetussa sairaalarakennuksessa – on yksi
varuskunnan pitkäikäisimmistä instituutioista, joka
epäilemättä ansaitsisi kokonaan oman historiikkinsa. Sairaalan
lääkäreinä ovat olleet itsenäisyyden kaudella
lääkintäeverstiluutnantit J.A. Lindgren, E.A. Platan, A.
Havulinna, J. Jokela, M. Vannas, H. Laapio ja M. Riihimäki (vuodesta 1978),
lääkintämajurit L.V. Fagerström, E. Silventoinen, E.
Sairanen, E. Himanka ja J. Klemola, lääkintäkapteenit S.
Kastarinen, L. Strid, J. Permi, J. Miinalainen ja H. Strander. Vielä ovat
lääkäreinä toimineet T. Hämäläinen, S.
Pakarinen, J. Joukainen, V. Nikkanen, D. von Flittner, J. Soini ja S. Koistinen.
Eero Muinosen tiedonanto 15.12.1991.

[5]Lappeenrannan
varuskunnan sotilaspappeina ovat itsenäisyyden kaudella toimineet Rolf
Tiivola 1919–1924 (RTR ja URR), Yrjö Sarparanta 1923–1926
(URR), Johannes Sillanpää 1924–1926 (HRR, oto.), Jaakko Haavio 1927–1930
(HRR), Oskar Paarma 1930–1933 (Ratsuväkiprikaati), Aarre Lauha
1934–1938 (Ratsuväkiprikaati), Jyrki Järnefelt 1938–1941
(URR), Mauri Valtamo 1946–1949 (URR, ovo. KarTr), Heikki Mustakallio 1949–1953
(URR), Uuno Hatsala 1953–1956 (URR), Viljo Remes 1957–1958
(varuskunta), Yrjö Rasilainen 1963–1970 (UudRakP), Mauri
Hyvärinen 1971–1972 (UudRakP), Kari Vappula 1972–1973
(UudRakP), Sakari Virtanen 1974–1976 (UudRakP), Osmo Seppänen
1976–1978 (UudRakP), Heikki Holkeri 1979–1981 (UudRakP, KarTr
vuoteen 1980), Markku Ormala 1982 (UudRakP), Heikki Holkeri 1982 (UudRakP),
Pertti Huttunen 1983–1989 (UudRakP), Juha Tiihonen 1989–1990
(Päällystöopisto, ovo.) ja Pertti Huttunen vuodesta 1990 alkaen
(Päällystöopisto, ovo.). Pertti Huttusen ja Eero Muinosen tiedonanto
15.12.1991.

Musiikkimajuri Matti
Miikkulaisen tiedonanto 20.11.1991.

Lappeenrannan
sotilaspiirin esikunta, Lappeenrannan sotilaspiirin historiikki; EKM Eero
Muinosen kokoelma, Etelä-Saimaa 21.2.1982, Lappeenrannan varuskunta
1650-luvulta nykypäiviin. E.
Muinosen käsikirjoitus. Puolustusvoimien siirtyessä uuteen johtamis-
ja hallintojärjestelmään 1.1.1993 Lappeenrannan sotilaspiiri
lakkautetaan ja koko Kymen läänin kattava Kymen
sotilasläänin esikunta on vuodesta 1993 alkaen alueellinen
johtoporras. Lappeenrannan sotilaspiirin esikunta, Lappeenrannan
kiinteistöpiirin päällikön tiedonanto 5.11.1991.

Lappeenrannan
sotilaspiirin esikunta, Lappeenrannan sotilaspiirin historiikki, Lappeenrannan
kiinteistöpiirin päällikön tiedonanto 5.11.1991.

Karjalan tykistöä. Viipuri–Lappeenranta–Valkeala
1984, s. 66, 67, 73.

Karjalan
tykistöä. Viipuri–Lappeenranta–Valkeala 1984, s. 77.

Karjalan
tykistöä. Viipuri–Lappeenranta–Valkeala 1984, s. 80, 84.

Karjalan
tykistöä. Viipuri–Lappeenranta–Valkeala 1984, s. 84.

Karjalan tykistöä.
Viipuri–Lappeenranta–Valkeala 1984, s. 78.

Karjalan
tykistöä. Viipuri–Lappeenranta–Valkeala 1984, s. 107,
108, 118.

Karjalan
tykistöä. Viipuri–Lappeenranta–Valkeala 1984, s. 141.

Karjalan
tykistöä. Viipuri–Lappeenranta–Valkeala 1984, s. 125,
137, 138.

Helsingin Sanomat
1.10.1979; Karjalan tykistöä.
Viipuri–Lappeenranta–Valkeala 1984, s. 144-150.

Karjalan
tykistöä. Viipuri–Lappeenranta–Valkeala 1984, s. 78, 88,
90, 92, 143, 145, 152, 153.

Etelä-Saimaa
27.9.1979.

Pohjanpää
1968, s. 98, 99.

Pohjanpää
1968, s. 99, 100.

Pohjanpää
1968, s. 100.

Pohjanpää
1968, s. 103.

Etelä-Saimaa
8.9.1989.

Etelä-Saimaa
7.9.1990. Kapteeni Heikki Hokkasen kirjoitus "Rakuunaperinteitä
vaalitaan edelleen Lappeenrannassa"; Eero Muinosen tiedonanto 15.12.1991.

Pohjanpää
1968, s. 115; Lappeenrannan
sotilaspiirin esikunta, Lappeenrannan kiinteistöpiirin
päällikön tiedonanto 5.11.1991.

Silvo 1963, s. 187,
193.

Silvo 1963, s. 187;
Päällystöopiston esittely.

Aliupseeri 2/1960, s.
43.

Silvo 1963, s. 194.

Silvo 1963, s. 197; Toivanen 1989, s. 613.

Aliupseeri 2/1960, s.
43; Paulaharju 1982, s. 125, 204; Toivanen 1989, s. 616; EKM Eero Muinosen
kokoelma, vapaussodan jälkeinen Lappeenrannan tykistö, E. Muinosen
esitelmä 4.11.1988.

Silvo 1963, s. 197,
198.

Silvo 1963, s. 197,
198.

Toivanen 1989, s.
614.

Tervasmäki 1978,
s. 415, 416; Päällystöopiston esittely.

Silvo 1963, s. 199;
Toivanen 1989, s. 614; Lappeenrannan sotilaspiirin esikunta, Lappeenrannan
kiinteistöpiirin päällikön tiedonanto 5.11.1991;
Päällystöopiston johtajista etenivät everstit J. Pajula, R. Viita ja M.
Kopra myöhemmin kenraalikuntaan. Eero Muinosen tiedonanto 15.12.1991.

Lappeenrannan
sotilaspiirin esikunta, Lappeenrannan kiinteistöpiirin
päällikön tiedonanto 5.11.1991.

Nieminen 1985, s. 38.

Nieminen 1985, s. 39;
Herranen 1989, s. 300, 301, 358.

Nieminen 1985, s. 39,
99.

Toivanen 1989, s.
603, 604.

Herranen 1989, s.
301, 302.

Herranen 1989, s.
300, 301, 358.

Koskimies 1964, s.
22, 23, 41, 42, 347.

Herranen 1989, s.
301.

Lappeenrannan
Reserviupseerikerho 1957, s. 12,
13, 20, 44, 45; Lappeenrannan sotilaspiirin esikunta, Lappeenrannan
kiinteistöpiirin päällikön tiedonanto 5.11.1991. On
huomattava, että myös muissa Etelä-Karjalan kunnissa toimii
reservin upseereiden ja aliupseereiden kerhoja ja yhdistyksiä, joilla on Lappeenrannan
tapaan yhteyksiä varuskuntaan.

Lappeenrannan
sotilaspiirin esikunta, Lappeenrannan kiinteistöpiirin
päällikön tiedonanto 5.11.1991.

Herranen 1989, s.
303, 304.

Lappeenrannan
sotilaspiirin esikunta, Lappeenrannan kiinteistöpiirin
päällikön tiedonanto
5.11.1991.

EKM Eero Muinosen
kokoelma, Etelä-Saimaa 16.11.1918. Ryynänen 1968, s. 6.

Ryynänen 1968,
s. 6, 7.

Ryynänen 1968,
s. 7-11.

Ryynänen 1968,
s. 11.

Ryynänen 1968,
s. 13-15, 17, 22; Etelä-Saimaa 20.8.1982.

Etelä-Saimaa
20.8.1982; Lappeenrannan
sotilaspiirin esikunta, Lappeenrannan kiinteistöpiirin
päällikön tiedonanto 5.11.1991.

Ryynänen 1968,
s. 46-51; Lappeenrannan sotilaspiirin esikunta, Lappeenrannan
kiinteistöpiirin päällikön tiedonanto 5.11.1991.

Antikainen 1988, s. 214, 215; Toivanen 1989, s. 617.

Etelä-Saimaa
27.4.1979. Everstiluutnantti Antero Karvisen kirjoitus "Varuskunnan
toiminnan edellytykset Lappeenrannassa".

Toivanen 1989, s.
617-619.

Herranen 1989, s.
287, 343-347, 356, 357.

Herranen 1989, s.
371.

Räsänen R. 1989, s. 519. Jo ensimmäinen keisarin
suorittama sotaväen leirikatselmus vuonna 1885 loi kaavan, jota
kaupungissa noudatettiin tulevissakin juhlallisissa
kaksipäiväisissä vierailuissa. Sama.

Toivanen 1989, s.
624, 625.

Räsänen
1989, s. 205, 206.

Toivanen 1989, s. 620, 621.

Sinerma 1981, s. 70,
71.

Pohjanpää
1968, s. 101, 102.

Tervasmäki 1978,
s. 291.

Tervasmäki 1978,
s. 291, 292.

Tervasmäki 1978,
s. 438.

Tervasmäki 1978,
s. 358, 359. Harjoitusmaakysymykseen liittyen ostettiin tai pakkolunastettiin
sotien jälkeisenä
viitenä vuotena puolustusvoimille maata lähes 11 000 hehtaaria.
Näistä harjoitusalueiden osuus oli noin 5 700 hehtaaria. Vuoteen 1978
mennessä oli puolustusvoimien hallintaan hankittu yhteensä 65 000 hehtaariin
nousevat maa-alueet. Näistä oli vuosina 1939-1978 hankittu 33 750
hehtaaria. Samana ajanjaksona oli myyty tai vaihdettu pois vain 2 200
hehtaaria. Omistamiensa maa-alueiden lisäksi puolustusvoimat oli
lisäksi saanut metsähallitukselta käyttöoikeuden noin 150
000 hehtaarin maa-alueisiin. Tervasmäki 1978, s. 291, 292, 367.

Niitemaa 1979, s.
378.

Tiili & Konno
1961, s. 13; Himanen 1979, s. 20.

Tervasmäki 1978,
s. 365; Karjalan tykistöä. Viipuri–Lappeenranta–Valkeala
1984, s. 142, 143. Karjalan tykistöä -kirjan kolmannen painoksen
johdannossa (vuonna 1984)
palattiin vielä siirtoon "Muutto Kymenlaaksoon, korpivaruskuntaan
Etelä-Karjalan iloisesta ja eloisasta pääkaupungista,
Lappeenrannasta, johon rykmentin henkilöstö oli voimakkaasti
juurtunut, ei ole ollut helppoa. Huomattava osa hyvin koulutetusta,
ammattitaitoisesta henkilöstöstä hakeutui Lappeenrannan muihin
joukkoihin. Lappeenrannan kulta-aika väikkyy kauan monien mielessä ja
näkyy rykmentin elämässä niin kauan, kuin huomattava osa
henkilöstöstä asuu siellä...".

Helsingin Sanomat
1.10.1979; Karjalan
tykistöä. Viipuri–Lappeenranta–Valkeala 1984, s.
144–150. Korpivaruskunnat olivat siis koulutuksen kannalta johdonmukainen
ratkaisu. Niiden perustamisprosessissa ei kuitenkaan erityisemmin otettu
huomioon asetekniikan kehityksen ohella muita tekijöitä. Samaan
aikaan kuin aseita oli kehitetty teknisesti oli myös puolustusvoimia
ympäröivä yhteiskunta muuttunut. Ainakin Lappeenrannassa
kantahenkilökunta oli - päinvastoin kuin esimerkiksi
ratsuväkiprikaatin nuoret kornetit - useimmiten naimisissa, ja valtaosalla
puolisoista oli pysyvä työpaikka kaupungissa. Siirtyminen
maaseudulle, vaikkakin toki moderneihin asuntoihin ja tiloihin, oli
sinänsä myös ristiriidassa Suomen sodanjälkeistä aikaa
leimanneen kaupungistumisen kanssa.

Helsingin Sanomat
1.10.1979.

Suviniemi
Sotilasaikakauslehti 1972, s. 11, 14.

Etelä-Saimaa
26.4.1985.

Helsingin Sanomat
1.9.1989.

Etelä-Saimaa
25.8.1988.

Etelä-Saimaa
21.5.1988.

Etelä-Karjala
23.9.1988.

Etelä-Saimaa
1.9.1988; Helsingin Sanomat 9.9.1988;   Etelä-Saimaa 12.10.1988; Helsingin Sanomat 14.10.1989.

Etelä Saimaa
14.5.1988.

Etelä Karjala
4.5.1988; Lappeenrantalainen 19.6.1988.

Helsingin Sanomat
17.5.1988.

Etelä-Saimaa
24.5.1988.

EKM Ratsuväen
Tuki ry:n kirje 31.3.1989 ja Suomen rakuunarykmentin 100-vuotismuistojuhlan
ohjelma.

Etelä-Karjala
30.5.1990.

Etelä-Saimaa
31.8.1988.

Etelä Saimaa
21.5.1988.

Etelä-Karjala
29.4.1988; Helsingin Sanomat 28.5.1988.

Etelä-Saimaa
10.4.1990.

Etelä-Karjala
17.5.1989.

Etelä-Saimaa
30.1.1990.

Etelä-Saimaa
28.2.1990.

Etelä-Saimaa
24.6.1988. Eversti Antero
Pärssisen lehdessä julkaistu, Ylämaan maanpuolustusjuhlassa
pidetty esitelmä.