2
LAPPEENRANNAN ENSIMMÄINEN KAUPUNKIVAIHE. 1

2.1 Lappeenrannan ensimmäinen asemakaava. 2

2.2 Asemakaavan toteutuminen. 5

2.3 1600-luvun kaupunkirakenne Lappeenrannassa. 7

2.4 Sotilaat 1600-luvun kaupungissa. 9

2 LAPPEENRANNAN ENSIMMÄINEN
KAUPUNKIVAIHE

Viipurin
ja Savonlinnan läänin maaherra Johan Rosenhane kertoo
muistiinpanoissaan, "diariumissaan", Lappeenrannan alkuvaiheista:
"21. (maaliskuuta 1653) tuomittiin kaksi irtolaisasiaa. Sitten menin
raatihuoneelle ja perustin uuden kaupungin Lappeenrannan, annoin lukea
privilegit, asetin maistraatin ja annoin jokaisen vannoa valansa. Sitten iltaa
vasten matkustin sieltä ja tulin yöllä  Viipuriin. Pilvistä
säätä."[1]

Rosenhanen
kirjaama episodi ei tarkoittanut sitä, että Lappeenranta olisi
perustettu juuri kyseisellä käynnillä, vaan tapahtumalla vain
vahvistettiin kaupungin vuonna 1649 saamat kaupunkioikeudet.[2] Lappeenrannan kaupungin perustamiseen
Lappeen pitäjän Lapvedenrannan markkinapaikalle vaikutti
kaupungin kaupallisesti erinomainen sijainti. Markkinapaikka sijaitsi Viipurin
ja Hämeenlinnan välisen vilkkaan tien varrella, Savonlinnan risteyksen
kohdalla. Markkinapaikalle saapui venekuntia koko Lappeenrannan
pohjoispuolisen Saimaan alueelta. Markkinoilla talonpojat myivät
tuotteensa viipurilaisille porvareille, jotka taas kuljettivat tavarat ‑
joista tärkein oli terva ‑ myöhemmin maantietä pitkin
Viipuriin ja sieltä laivoilla ulkomaille. Maantiekuljetusten vaikeuksia
kuvaa se, että raskaammat tavarat kuljetettiin Viipuriin vasta talvisin
rekikelien aikaan. Tämän vuoksi viipurilaisilla kauppiailla
oli markkinapaikalla säilytystiloja, aittoja ja muita
rakennuksia.[3]

Lappeenrannan
perustamiseen markkinapaikan ja jo 1430-luvulla asiakirjoissa mainitun
kirkon läheisyyteen[4] voi edellä mainittujen
tekijöiden lisäksi nähdä valtakunnallisena
vaikuttajana kruunun harrastaman merkantilistisen kauppapolitiikan. Sen
mukaisesti katsottiin, että kauppaa – ja verokertymää
– pystyttäisiin lisäämään perustamalla
lisää kaupunkeja. Suomen köyhyyden katsottiin johtuvan
kaupunkilaitoksen heikkoudesta.[5] Vuosien 1617–1668 aikana Suomen
kaupunkien lukumäärä kolminkertaistui.[6]
Kaupunkeja perustettiin etenkin Pietari Brahen kenraalikuvernöörikautena
– Lappeenrannankin perustaminen vuonna 1649 ajoittuu hänen toiselle
virkakaudelleen. Lappeenrannan perustaminen voidaan siten
nähdä sekä keskushallinnon otteen lujittumisena
valtakunnan rajamaasta Suomesta että merkantilistisen
kauppapolitiikan ilmauksena.

Lappeenrannassa
– kuten monessa muussakaan uudessa kaupungissa –
keskushallinnon suunnitelmat eivät toteutuneet. Viipurilaiset olivat
saaneet jo aiemmin privilegioissaan käyttöoikeuden perustetun
Lappeenrannan kaupunkialueella sijaitsevalle markkina-alueelle. Lappeenrantalaisten
vuoden 1652 privilegioanomuksesta kuningatar Kristiinalle ilmenee,
että viipurilaiset porvarit eivät olleet luovuttaneet
tuottoisaa tervakauppaa uudelle kaupungille, vaan pitivät edelleen
markkinansa kaupungissa ja pitämällä puotinsa ja talonsa
rannalla estivät lappeenrantalaisten
kaupankäynnin ja kuljetukset.[7] Pekka Toivasen mukaan nimenomaan rannan
tonttien yksityisomistuksellinen luonne oli syynä siihen, etteivät
lappeenrantalaiset onnistuneet karkottamaan viipurilaisia rakennuksineen
pois markkina-alueelta.[8] Viipurin läheisyys osoittautui
uudelle kaupungille kohtalokkaaksi: Lappeenrannan kaupunkioikeudet
lakkautettiin vuonna 1683. Viipurin painostuksen lisäksi
kaupunkioikeuksien lakkaamista edisti kuningas Kaarle XI:n alulle panema
verotulojen palauttaminen kruunulle. Lappeenrannan kaupunkioikeuksien
menettämisen myötä sille lahjoitetut tilat palasivat kruunulle.

Kaupunkioikeuksien
lakkauttaminen ei kuitenkaan vaikuttanut Lappeenrannan ulkoiseen
olemukseen ja elämänmenoon kovinkaan nopeasti. Vuonna 1688 mainittiin
Lappeenrannalla olevan oma pormestari ja Toivasen mukaan kruunun viranomaiset
käsittelivät Lappeenrantaa ikään kuin se olisi vielä
ollut kaupunki. Lappeenrannassa siis asuttiin vielä kaupunkioikeuksien lakkauttamisen
jälkeenkin, ja yhteisön sosiaalinen rakenne poikkesi kirkonkylistä.
Vaikka väkiluku välillä laskikin vähäiseksi, oli
Lappeenrannassa vuodelta 1702 säilyneen luettelon mukaan 41
viipurilaisella rakennuksia ja 42 viipurilaisella tontteja. 1720-luvulle tultaessa
lakkautetun kaupungin asukasluku alkoi jälleen nousta.

2.1 Lappeenrannan ensimmäinen
asemakaava

Henrik
Lilius nimittää suurvalta-ajan eli vuosien 1617–1721
välisen aikakauden kaupunkirakentamista uutta luovaksi kaudeksi
Suomen arkkitehtuurin ja kaupunkitaiteen historiassa. Liliuksen mukaan
suurvalta-ajalla tapahtui renessanssin ruutuasemakaavan ja kaupunkirakenteen
läpimurto Suomessa.[9] Vuonna 1628 perustetun maanmittauslaitoksen
tehtäväksi tuli muun muassa laatia kaupungeille mittauspiirustukset,
joissa määriteltiin katulinjan kulku ja tonttien rajat. Suomessa
maanmittarien käyttämä, kruunun
määräämä ruutuasemakaava yleistyi Pietari Brahen
kenraalikuvernöörikausina 1637–1641 ja 1648–1653.[10]

Lappeenrannan
vanhimmasta asemakaavasta on säilynyt maanmittari Erik Nilsson Aspegrenin
tekemä päiväämätön ja signeeraamaton luonnos tai
varsinainen asemakaava.[11] Karttaan oli piirretty kaupunkiniemi ja
rinteen muotoja noudattava korkeuskäyrä. Niemi ja korkeuskäyrä
ovat yhtäpitävät myöhemmän karttamateriaalin kanssa,
joten kartta on ainakin niiden suhteen luotettava. Kaavaan oli myös
merkitty aiemmasta rakennuskannasta kirkko, joka sijaitsi niemen – ja
kaupungin – eteläreunassa. Kaupunkialue rajoittui niemen
rantoihin, paitsi etelässä tulliaitaan. Tulliaita lienee ollut
kirkon tavoin kaavoitusta vanhempaa perua, sillä kuten Lappeenrannan
ensimmäistä asemakaavaa tutkinut Aarne Heimala huomauttaa, kaupunkialueelle
kaavoitetuista kortteleista lounaisin osui osittain tulliaidan
päälle. Tulliaitaan oli merkitty kaksi porttia, jotka olivat olleet
paikalla ilmeisesti jo vuoden 1622 pikkutulliasetuksesta
lähtien.[12]

Suurvaltakaudella
kaupungeista pyrittiin tekemään suorakaiteen tai
neliön muotoisia kokonaisuuksia. Paikallinen maasto sen sijaan
jätettiin usein huomiotta, esimerkiksi
säännöllistä muotoa estävät vesistöt ajateltiin
täytettäviksi.[13] Aspegren aloitti ruutukaavansa
samojen periaatteiden mukaan. Niemelle kaavoitettu kaupunki
muodostui suorista, kohtisuoraan toisensa leikkaavista kaduista ja
suorakaiteen muotoisista kortteleista. Kaavoitetun alueen voi
ajatella muodostuneen suorakaiteen muotoisesta kokonaisuudesta,
josta kaupunkiniemen luonnolliset vesiesteet ja etelän puolelta
tulliaita leikkaavat osan pois. Jos kuitenkin vertaa Aspegrenin kaavaa samanaikaiseen
Claes Claessonin ehdotukseen vuodelta 1649 Raahen asemakaavaksi,[14] havaitsee, että Aspegren oli
ottanut Claessonin ehdotukseen verrattuna suuremmassa määrin
huomioon paikallisen topografian ja olosuhteet. Claesson piirsi
suunnitelmassaan suorakulmaisen kaava-alueen ulottumaan suoraan
kaavoitettavalla alueella olevan lahden yli. Aspegren – vaikka pitikin
suorakulmaista kaavaa lähtökohtanaan – otti huomioon
alueen topografian. Hän tosin tontitti niemen jyrkät rinteet,
mutta ei kuitenkaan Claessonin tavoin suunnitellut vesistöä
täytettäväksi suorakaiteen muotoisen kaavaihanteen vuoksi.
Lisäksi Aspegren poisti osan niemen rantaan rajautuvista tonteista ja
lisäsi kauimpana idässä oleviin kortteleihin kaksi tonttia.

Lappeenrannan
asemakaavaa voidaan myös verrata Aspegrenin vuonna 1649
päiväämään Haminan edeltäjän Vehkalahden
asemakaavaan.[15] Tämä muodostui Lappeenrannan
tavoin kahdesta pitkittäiskadusta ja kuudesta poikittaiskadusta.
Samoin kaavoissa oli käytetty samaa 1:2 suhdejärjestelmää,
ja tori oli jäsennelty samaan tapaan. Aukioita muodostui kaavojen mukaan
molempiin kaupunkeihin kaksi, joista Vehkalahden aukiot olivat
säännöllisempiä, kun taas Lappeenrannassa oli kirkkomaan
takia jouduttu kirkkoa ympäröivässä, aukioksi luettavassa
tilassa tinkimään regulariteetista. Kirkon ja tulliportin
väliin jäävä aukio perustunee vuoden 1622 pikkutulliasetuksen
vaatimukseen, jonka mukaan kaupunkien porttien sisäpuolelle tuli
muodostaa aukioita tullauksen odottamista varten.

Korttelit
olivat molemmissa kaupungeissa suorakaiteen muotoisia ja jakaantuivat
perusmuodossaan 12 samankokoiseen tonttiin. Lappeenrannassa korttelityyppi
oli kaksiakselinen leveä kortteli, Vehkalahdella yksiakselinen
leveä kortteli. Tontit olivat samanlaisia, suorakaiteen muotoisia,
ja niiden pituus oli kaksinkertainen leveyteen verrattuna. Lappeenrannan asemakaavassa
leveydeksi merkittiin 30 kyynärää ja pituudeksi 60
kyynärää (kyynärä on 59,5 cm). Tontit oli kuitenkin
sijoitettu katuihin nähden eri tavalla. Vehkalahdella tonttien lyhyet
sivut olivat kohti kuutta poikkikatua, kun taas Lappeenrannassa tonttien jako
oli komplisoidumpaa ja perustui siihen, että kahdesta pitkästä
kadusta haluttiin muodostaa
pääkatu sijoittamalla niitä vastaan tonttien lyhyt
sivu.
Tonttijako perustui suurvalta-ajan asemakaavoitukseen, jossa yksiakselisessa
korttelissa kaikki tontit olivat poikittaissuuntaisia, kun taas
kaksiakselisessa päätytontit olivat korttelin pituusakselin
suuntaisia. Kaksiakselisella korttelilla pyrittiin
välttämään ruutukaavan monotonisuus.

Vehkalahti
muodosti kaavana tiukan säännöllisen suorakaiteen muotoisen
kokonaisuuden, kun taas Lappeenrannassa tonttijako oli vaihtelevampaa
ja kaavan ulkoreunat muodostuivat niemen rajojen mukaan. Heimalan mukaan
korttelien ryhmittelyssä niemen itä- ja länsireunalla oli
symmetrisyyttä. Symmetria-akselina olisi toiminut torin
eteläpuolella sijainnut poikkikatu. Toivanen taas pitää
uskottavampana selityksenä tilan tarkkaa hyväksikäyttöä.
Lappeenrannassa Aspegren otti huomioon ennen kaavoittamista
syntyneet merkittävät rakennukset ja rakenteet. Lappeen
pitäjäyhteisön kirkkoa ei voinut siirtää edes
kruunun vaatiman regulariteetin vuoksi, vaikkakin ilmeisesti juuri
kaavoituksen yhteydessä linjattiin kirkkomaa suorakulmaiseksi.
Samaten lähtivät kaupunkialueen etelästä
pohjoiseen lävistävät kadut juuri tulliporttien kohdalta. Niiden
kohdalta olivat todennäköisesti lähteneet jo kaavoitusta
edeltäneen ajan kulkutiet läntiseltä tulliportilta
rantaa pitkin markkina-alueelle ja itäiseltä portilta
Viipurintien jatkeena kirkolle.

Niemen
kapeuden ja kirkon sijainnin vuoksi Aspegren ei voinut sijoittaa
ruutukaavassaan käyttämänsä suhdejärjestelmän
puitteissa niemelle pitkittäissuuntaan kuin kaksi katua. Useampien
pitkittäiskatujen kaavoittaminen ei toisaalta liene ollut
tarpeellistakaan, eikä Vehkalahdellakaan ollut
pitkittäissuunnassa kahta katua enempää. Ilmeisesti juuri niemen
ahtauden lukuun on laskettava se, että Aspegren poikkesi Lappeenrannassa
jossain määrin Vehkalahden kaavan tiukan
säännöllisestä tontti- ja korttelijaosta. Lappeenrannassa
haluttiin tontittaa kaupunkiniemi mahdollisimman täyteen, ja
tämä toteutettiin lisäämällä kortteleihin
pituussuunnassa lisää tontteja. Tilan mahdollisimman tarkan
hyödyntämisen tiliin on ilmeisesti luettava sekin, että
luoteiskulman korttelissa jäi yksi tontti umpitontiksi korttelin keskelle.
Merkille pantavaa on kuitenkin, ettei Aspegren Claessonin tapaan
ehdottanut vesistöä täytettäväksi täyden
säännönmukaisuuden saavuttamiseksi. Syynä siihen
saattoi olla se, että täytettävänä olisi ollut
etelänpuoleinen, markkinapaikan satamana toiminut lahti. Toisaalta
ajateltiin ehkä myös puolustusnäkökohtia –
täyttäminen olisi saattanut heikentää puolustusmahdollisuuksia
eteläpuolella ja ainakin pidentänyt tulliaidalla rajattavaa
matkaa.

Lappeenrantaan
tuli siis kaavan mukaan rakentaa kaksi pitkittäiskatua ja kuusi
poikkikatua, jotka jakoivat niemen 19 kortteliin. Suorakaiteen muotoisten
kortteleiden mitat vaihtelivat tonttien määrän mukaan,
eräänlaisena perusmittana oli kuitenkin asemakaavan mukaan 120x240
kyynärää. Tällainen normaalikortteli puolestaan jakautui 16
tonttiin, joiden mitoiksi oli kaavassa merkitty 30x60 kyynärää,
etenkin kaava-alueen reunoille oli kuitenkin piirretty yhdenmukaisesta
tonttikoosta poikkeavia tontteja. Katujen leveydeksi oli kaavassa merkitty 16
kyynärää. Kaavoitus kattoi koko niemen alueen, mukaan lukien
korkeusviivalla merkityt jyrkät rinteet ja eteläreunalla
sijaitsevan viipurilaisten omistaman markkina-alueen, jota tosin ei ollut
merkitty kaavaan.

2.2 Asemakaavan toteutuminen

Lappeenrantalaiset
aloittivat rakennuksien pystyttämisen kaavan mukaisesti jo ennen vuotta
1653, jolloin kaupunki sai privilegionsa. Privilegiossa
määrättiin lisäksi kaksi rakennusmestaria valvomaan,
että kaupunkilaiset pystyttivät rakennuksensa heille annetun
asemakaavan mukaan.[16] Asemakaava ei liene kuitenkaan
toteutunut kokonaisuudessaan.

Toivasen
mukaan raastuvanoikeuden pöytäkirjoissa on merkintöjä vain
neljästä kadun nimestä: Pitkäkadusta, Kirkkokadusta,
Johan Vohlen kadusta ja Hans Hertelin kadusta. Pitkäkadun on täytynyt
olla Viipurista tulevan maantien jatkeena itäiseltä tulliportilta
alkanut, sen jälkeen ohi kirkon ja torin aina niemen pohjoisrantaan
kulkenut katu.[17]
Kirkkokatu oli mahdollisesti aivan kirkon pohjoispuolella kulkenut
poikittaiskatu, ja myös muut kaksi olivat ilmeisesti poikkikatuja.
Edellä mainittujen neljän kadun lisäksi mainittiin
katu, joka johti alas Kuninkaan huoneelle. Sillä tarkoitettiin katua, joka
kulki asemakaavan toriaukion reunaa pitkin länsireunan
markkinarantaan.[18] Kadut tuli kaupungin privilegioiden
mukaan kivetä, mutta se jäi kuitenkin tekemättä kuten
muissakin suomalaisissa suurvalta-ajan kaupungeissa.[19]

Asemakaavan
toteutumista on varmaankin edistänyt se, että kaavan laatija Erik
Aspegren jakoi Lappeenrannassa tontteja vielä vuonna 1664. Asemakaavaa
ja rakennusvalvontaa sovellettiin ainakin Pitkänkadun osalta,
sillä vuonna 1663 Lappeenrannan maistraatti kielsi rakentamasta
tervapuotia kadun pohjoispäähän regulariteetin vastaisesti.[20] Katua on pidettävä kaupungin
pääkatuna, koska se ohitti sekä kirkon että torin ja
sijaitsi topografisesti niemen laen keskellä. Toivanen arvelee, että
koska puhutaan Pitkästäkadusta ilman ilmansuunnan
määritettä, ei läntistä pitkääkatua olisi
saatu valmiiksi.[21] Lisäksi Aspegren korosti sen
merkitystä, kuten edellä on jo mainittu, sijoittamalla sen
varrelle tulevat tontit lyhyt sivu katua kohden.[22]
Toisaalta läntinen tulliportti on kuitenkin ollut
käytössä ja voisi olettaa, että länsireunan
markkinatorilta ei olisi tavaroita kuljetettaessa lähdetty
viemään niitä ensin jyrkälle mäelle ja sieltä
taas alas, vaan länsirannan markkinapaikalta olisi johtanut jonkinlainen
kulkutie läntiselle tulliportille.

Vertaamalla
väkilukua joihinkin asemakaavasta ja kaupunkirakenteesta tiedettyihin
seikkoihin voidaan tehdä suuntaa antavia päätelmiä
siitä, miten tiheään asuttu Lappeenranta oli eli siis toteutuiko
asemakaava myös käytännössä, tuliko
kaupunkirakenteesta asemakaavassa suunnitellun mukainen. Vertailuaineistoa
väkiluvulle saadaan, kun otetaan huomioon, että kaupunkia
asutettiin ja taloja rakennettiin ainakin jossain määrin asemakaavan
mukaan. Lisäksi asemakaavaan on merkitty korttelit ja tontit.
Kaupungin väkiluku taas saadaan osapuilleen selville
säilyneistä henkikirjoista. Voidaan myös olettaa, että
henkikirjaan merkityistä osa omisti talon ja tontin kaupungissa
– näin on laita ainakin porvarien suhteen.[23]
Summittaisuutta laskelmiin tuo se, että henkikirjan ulkopuolelle
jäävät ovat voineet asua loisina toisten talouksissa tai
rakentaa mökin kaavoitetun alueen ulkopuolelle, vaikkakin he
saattoivat asua myös talossaan kaavoitetulla alueella. Yhden
epävarmuustekijän tuo mukaan se, että joku
henkikirjaan merkitty on voinut omistaa useamman rakennuksen ja tontin.

Taulukko          Lappeenrannan
henkikirjoitettujen määrän kehitys vuoteen 1710

vuosi    väkiluku                       vuosi   väkiluku

1665    246                              1690    122

1670    158                              1694    101

1675    145                              1699    66

1680    200                              1705    80

1688   129                              1710    46

Lähde: Pekka Toivanen, Lappeenrannan kaupungin historia
1649–1743. Lappeenranta 1979. Taulukkoon on otettu henkikirjoitetut viiden vuoden
väliajoin, tai jos henkikirjoja ei ole säilynyt, niin
lähinnä olevasta säilyneestä vuodesta. Kaupungin ensimmäisinä
vuosikymmeninä asukkaat olivat vapautettuja henkiverosta, joten
myöskään luetteloita veroista ei ole. Taulukkoa
tarkasteltaessa täytyy muistaa, että luvut ovat vain suuntaa antavia
ja ilmoittavat vain veroa maksavan täysi-ikäisen
väestön määrän. Koska henkikirjojen ulkopuolelle
jäi aina osa väestöstä, saadaan summittainen väkiluku
kertomalla henkikirjaväkiluku luvulla 2,5.

Tonttien
lukumääräksi oli asemakaavaan merkitty 198, joskin
niitä oli siihen piirretty 200. Osa tonteista sijoittui kuitenkin jyrkkiin
rinteisiin ja osa viipurilaisten rakentamalle markkina-alueelle, joten ne
eivät liene olleet henkikirjassa mainittujen käytettävissä.
Karttaan piirretyn korkeusviivan erottamalla varsinaisella kaupunkimäellä
sijaitsi 119 tonttia tai tontin osaa. Pitkänkadun, kaupungin
pääkadun, varrella oli 43 tonttia. Vuonna 1665 kaupungissa oli 246
henkiveroa maksavaa asukasta; kokonaisväkiluku oli
lähes 600 henkeä. Samaan aikaan käyttökelpoisia tontteja
oli karkeasti arvioiden 100–150. Henkikirjoitettujen ja tonttien
lukumäärän vertaaminen viittaa siihen, että kaupungin
tonteista suuri osa on ollut rakennettu.

Väkiluvun
ja tonttien vertailu antaa kuitenkin lukujen summittaisuuden takia sangen
epäluotettavan kuvan asutuksen tiheydestä kaupunkimäellä.
Kiintoisan vertailukohdan tontti- ja väestöluvuille saa kuitenkin
Lappeenrannan kaupungin valtiopäiville esittämistä valituksista
vuosilta 1660 ja 1664. Vuoden 1660 kirjelmässä todetaan, että
kaupunkia oli rakennettu määräysten mukaan ja valmiiksi oli
saatu 120 taloa. Vuoteen 1664 mennessä oli valmistunut jo 140 taloa. Vuonna
1665 Lappeenrannan väkiluku oli korkeimmillaan ja alkoi sen
jälkeen pudota; kun lisäksi muistetaan, että länsirannan
markkinapaikan alueen oli vallannut viipurilaisten "puotikylä",
voitaneen päätellä, että kaupungin ylätasanne oli
1660-luvulla suhteellisen tiiviisti rakennettu ja lienee ainakin
pääkadun osalta

vastannut
rakennuskannan tiheydeltään asemakaavan pyrkimyksiä.
Vuoden 1665 jälkeen ei kaupungin asutuksen tiheydestä tai ulkonäöstä
voi päätellä mitään varmaa. Rakennuskanta ei
varmastikaan muuttunut väkiluvun kanssa samassa suhteessa.
Todennäköistä on, että 1600-luvun kuluessa kaupunkiin
jäi yhä enemmän autiotontteja ja kaupunkimainen asutus
harveni.

Tilanne
oli sama useissa muissakin 1600-luvun aikana perustetuissa kaupungeissa.
Tilannetta havainnollistaa vuonna 1651 perustetusta Kajaanista säilynyt
tussipiirros, joka osoittaa kaupungin vähäisen asutuksen.
Verrattaessa Lappeenrannan asukaslukua muihin Viipurin läänin
ylämaankaupunkeihin voidaan kuitenkin todeta, että
Lappeenrannan asukasluku oli korkeampi kuin Vehkalahden tai Savonlinnan.
Korkeimmillaan Lappeenrannan henkikirjaväkiluku oli 1660-luvulla (yli 200
henkeä) ja pienimmillään kaupunkioikeuksien
menettämisen jälkeen 1710-luvulla (alle 50 henkeä).
Läänin kaupungeista ylivoimaisesti suurin oli Viipuri, jonka
väkiluku vaihteli 1630-luvun noin 3 500 asukkaasta isoavihaa
edeltäneeseen 1800 asukkaaseen.

2.3 1600-luvun kaupunkirakenne
Lappeenrannassa

Suurvalta-ajan
kaupungin rakenteesta voidaan erottaa kolme erityispiirrettä. Uuden
korttelirakenteen seurauksena syntynyt kapea ja matala katutila oli yksi,
tiiviiden katuseinämien tonteille erottamat yksityiset pihatilat olivat
toinen ja tori oli kolmas elementti.[24]

Lappeenrannassa
katuleveys oli kaavan mukaan vajaat 10 metriä. Toivasen mukaan kapeus
aiheutti ihmisten kesken raastuvanoikeuden pöytäkirjojen kertoman
tiiviin sosiaalisen kontrollin. Pöytäkirjat myös vahvistavat,
että katu oli kapea, matalissa rakennuksissa käytettiin jo avattavia
ikkunoita, taloihin kuljettiin porttien kautta ja aidat olivat
todennäköisesti matalia ja harvoja.[25]

Raastuvanoikeuden
pöytäkirjojen kuvaa kaupunkirakenteesta tukevat myös Aspegrenin
asemakaavakartan mittatiedot: kun muistetaan, että Lappeenrannassa
esimerkiksi Pitkällekadulle antava tontin reuna oli
leveydeltään 30 kyynärää (n. 18 m) ja hirrestä
tehdyt rakennukset eivät olleet kovin suuria,[26]
niin on todennäköistä, että umpipihan aikaansaamiseksi
oli eri tonttien talojen ja porttien välissä aita.[27] Katuseinämää siis
rytmittivät rakennukset, portit ja aidat. Lappeenrannan
tapauksessa on kuitenkin muistettava, että kaupunki oli pieni ja
köyhä, joten tiivistä kaupunkirakentamista ei
todennäköisesti syntynyt kuin Pitkällekadulle ja
korkeintaan muutamalle sivukadulle.[28]

Kaupunkitalo
ei koostunut ainoastaan asuinrakennuksesta, vaan kaupunkilaisilla oli
tontillaan lukuisia muita talousrakennuksia, jotka oli ryhmitetty tontin
laidoille siten että muodostui umpipiha. Rakennusten välisiin
aukkoihin rakennettiin aita.[29] Pihamaasta muodostui asukkaiden
omassa käytössä oleva, yleisestä alueesta rajattu tila,
jonka yksityisyyttä korosti se, että sinne käytiin portin
kautta. Yksityisen vastakohdaksi miellettiin kadut, joita luonnehdittiin
yleisiksi kaduiksi ja joilla siis oli julkisen tilan luonne.[30]

Katujen
lisäksi toinen kaupunkirakennetta jäsentävä julkinen tila oli
toriaukio. Toria on luonnehdittu suurvalta-ajan kaupungin keskukseksi.
Siellä käytiin kauppaa, tavattiin ihmisiä, ja sen laidalla
sijaitsivat yleensä kruunun rakennukset ja raatihuone.[31]
Torin virallista luonnetta kuvaavat myös tiedot sen toimimisesta teloituspaikkana.[32]

Lappeenrannan
tori oli ensimmäisen kaupunkivaiheen aikana sijoitettu niemen pohjoisosaan
ylätasanteelle. Tori oli muodostettu jättämällä yksi
kortteli rakentamatta ja siten siitä oli muodostunut ns. avokulmainen
aukio. Torialueeksi kaavoitettu alue ei ollut kokonaan tasaisella
kaupunkimäellä, vaan se ulottui länsirinteeseen siten, että
torin länsireunan ja rannan väliin jäi eteläinen
kaupungin kahdesta pitkästä kadusta ja vielä kadun ja rannan
väliin kaavoitettiin neljä tonttia.[33]
Aspegren ei kaavoituksessaan ottanut huomioon viipurilaisten markkinapaikalle
rantaan rakentamia aittoja ja asuntoja, vaan tontitti rantavyöhykkeen
regulariteettiin. Lappeenrantalaisten tori kuitenkin avautui sataman ja
markkinapaikan jatkona Saimaalle, ja lienee tarkoitettu, että
talonpojat laskiessaan veneillään rantaan olisivat
päässeet helposti torille kauppaa käymään. Toria
1600-luvulla ympäröineistä rakennuksista ei ole
säilynyt tietoja, mutta 1720-luvulle tultaessa raatihuone sijaitsi
sen länsireunassa, markkinapaikan ja ylätasanteen
välisessä rinteessä olevalla tasanteella ja itse asiassa
ennemminkin markkinapaikan reunalla.

Markkinapaikalla
sijainneen viipurilaisten kauppiaiden mökkikylä haittasi paljon
Lappeenrannan ensimmäisen kaupunkivaiheen kehitystä.
Kaupunkilaiset valittivat vuoden 1660 valtiopäivillä viipurilaisten
"30 vuotta tai jo kauemmin sitten" rakentaneen markkinarantaan
tervapuoteja, mutta Lappeenrannan saatua kaupunkioikeudet he olivat
rakentaneet lämmitettäviä, tuvilla ja kamareilla varustettuja
taloja niemen rannoille siten, että ne ympäröivät
kaupunkia ja estivät kaupungin kehitystä. Kaupunkilaisten  mukaan tuo asutus sulki parhaan paikan,
joka olisi ollut kaupungille hyödyksi ja koristukseksi.

Viipurilaisten
rakennukset sijaitsivat niemen länsireunan tasaisella ranta-alueella,
Aspegrenin kaavaan merkityn torin länsipuolella. Rakennuksia ei ollut
muun kaupungin tapaan rakennettu regulariteetin mukaan, vaan ne oli sijoitettu
tiheään ryhmittymään, joka aiheutti lappeenrantalaisten
mielestä jatkuvan tulipalovaaran. Viipurilaiset olivat samoilla
valtiopäivillä laatineet vastineen lappeenrantalaisten
kirjelmään, jossa ilmoittivat heille kuuluvan markkina-alueella
ikimuistoisen nautinnan. Samaten he valittivat Lappeenrannan vastoin
viipurilaisten oikeuksia alkaneen rakentaa markkina-alueelle ja siten
aiheuttavan palovaaran alueelle. Vielä vuonna 1680 lappeenrantalaiset
valittivat valtiopäiville viipurilaisten heille aiheuttamista
vaikeuksista: "Kun maamies silloin (markkinoiden aikaan) tulee monine
tavaroineen –– useimmiten vesitse veneillä; ja kun veneet
tulevat rantaan, asettuvat ne Viipurin porvarin puodin viereen,
hänen, jonka kanssa he ovat kauppasuhteissa ja jota he
täkäläisellä kielellä kutsuvat majamieheksi.
Tämä porvari ottaa talonpojalta heti koko hänen venekuormansa,
mitä tavaroita ne sitten olivatkin, jättämättä edes
sellaista tavaraa, joka tulisi viedä tiettyyn paikkaan, torille."
Osoittautui, että viipurilaisten oikeudellinen nautinta
markkina-alueella oli lappeenrantalaisten pyrkimyksiä voimakkaampi,
ja viipurilaisten rakennukset säilyivät alueella yli Lappeenrannan
ensimmäisen kaupunkikauden aina 1700-luvun alkupuolelle asti.

Vuosisadan
vaihteessa alkoivat Lappeenrannan kaupunkikehitykseen jälleen
vaikuttaa uudet tekijät. Pitkäikäinen rauha Itämeren
ympäristössä murtui vuonna 1700 ja syttyi suuri pohjan sota,
jonka Suomea koskevaa osuutta nimitetään isoksivihaksi.
Lappeenrannan seutuja sotatapahtumat koskettivat Viipurin valtauksen
jälkeen vuonna 1710, jolloin Suomen joukkojen ylipäällikön
Georg Lybeckerin mukaan venäläisen tekivät surmatöitä
Lappeenrannassa sijaitsevalla sairashuoneella. Venäläiset
eivät kuitenkaan vielä 1710 miehittäneet Lappeenrantaa, vaan
uusi Suomen joukkojen ylipäällikkö Nieroth piti armeijan
päämajaa Lappeenrannassa vuoden 1711 lopulla. Vuoden 1712 aikana
armeija kuitenkin joutui aloittamaan hitaan vetäytymisensä
Kymijoelle. Vetäytymisen aikana Vehkalahti poltettiin mutta Lappeenrannan
polttamisesta ei ole tietoja. Ruotsalaisten poistuttua seudulta käytettiin
Lappeenrantaa vuorostaan venäläisten joukkojen kokoamispaikkana. Muun
muassa keväällä 1714 koottiin Lappeenrantaan Olavinlinnan
valtausta valmistelemaan 1 687 miestä ja 30 tykkiä. Lappeenrannasta
joukot siirrettiin osin lotjilla ja veneillä, osin maanteitä pitkin
Savonlinnan läheisyyteen.

Viipurin
komendanttikuntaa vuosien 1710–1721 välisenä ajanjaksona
tutkineen Raimo Rannan mukaan Lappeenranta oli noussut Venäjän
miehityskaudella yhä tärkeämmäksi kaupungiksi, koska se oli
yksi joukkojen kokoamis- ja huoltokeskus ja edelleen tärkeä
markkinapaikka. Lappeenrannan merkitystä vahvisti kaupungin sijainti
muun muassa edelleen postinkulun nivelkohtana. Posti tuli Lappeenrantaan
veneillä ja sieltä taas hevosilla Viipuriin. Postimestari
Lindrootin tiedetäänkin olleen miehitysaikana Lappeenrannassa komissaarina
ja palanneen rauhan jälkeen postimestariksi. Kaupungissa toimi myös
kyytiasema. 1710-luvun lopulla Lappeenrannasta muodostui markkinoiden
vahvistumisen myötä jossain määrin myös
hallintokeskus, ja Ranta päättelee kaupunkiin muodostetun
kaupunkihallinnon venäläisine "pormestareineen"
huolehtimaan tullien ja verojen perinnästä.

Edellä
mainitut toiminnot edellyttivät Lappeenrannassa olevan tietyn
määrän väkeä ja rakennuksia. Lappeenranta ei siis isonvihan
aikana ainakaan autioitunut, vaan vaikuttaa siltä, että paikka
hiljaiselon jälkeen siirtyi kaupunkitoimintojen kasvun kauteen.
Miehityksen jälkeen vuonna 1721 Lappeenranta siirtyi jälleen Ruotsin
alaisuuteen ja kaupunkia alettiin linnoittaa.

2.4 Sotilaat 1600-luvun
kaupungissa

Lappeenranta
ei ensimmäisellä kaupunkikaudellaan 1600-luvulla ollut vielä
linnoituskaupunki eikä siellä myöskään ollut
varsinaista varuskuntaa. Sotaväen kanssa maa- ja vesireittien
risteyskohdassa ja rajamaakunnassa sijainnut Lappeenranta joutui kuitenkin jo
varhain tekemisiin. Ensimmäiset asiakirjoihin jääneet tiedot
sotaväestä Lappeenrannassa ovat jo ennen kaupunkivaihetta vuodelta
1623, jolloin käskynhaltija lähetti Lappeen markkinoille 20
sotamiestä pitämään yllä järjestystä.[34] 1600-luvun jälkipuolella
Lappeenrannassa vieraili yhä useammin sotilaita. Kaupungin ohi marssi
runsaasti sotilasosastoja jotka usein leiriytyivät kaupungissa ja sen
läheisyydessä. Kaupungissa pidettiin myös useita sotaväen
kokouksia ja katselmuksia.[35]

Lappeenrannassa
asui muiden kaupunkilaisten joukossa myös sotilaita. Sotilaat olivat
ratsumiehiä tai rakuunoita; useimmat lienevät kuuluneet Viipurin
läänin rakuunoihin.
Rakuunarykmentillä oli ollut kaupungin läheisyydessä
sotilasmaakirjaan kuuluvia tiloja. Rakuunat eivät kuitenkaan muodostaneet
varsinaista varuskuntaa, vaan olivat lähinnä muiden
kaupunkilaisten – porvareiden, ajomiesten, työmiesten,
kirvesmiesten, palkollisten, kalastajien ja harvojen virkamiesten –
kiusana. Erityisesti kaupunkilaisia harmitti, että kaupungissa
vakituisesti asuvien sotilaiden ei muiden tapaan tarvinnut maksaa veroa,
etenkin kun jotkut sotilaat olivat ostaneet kaupungista tontin ja talon
sekä harjoittivat tuottoisaa oluen ja paloviinan myyntiäkin.[36] Periaatteessa sotilailla oli kuitenkin
palkkatilansa, joista heidän tuli saada laillinen elantonsa.

Lappeenrannassa
asuneista suurvaltakauden sotilaista on säilynyt vain raastuvanoikeuden
pöytäkirjoihin sisältyviä hajatietoja. Niiden mukaan
Lappeenrannassa asuivat ja vierailivat ainakin ajoittain 1600-luvun
loppupuolella  rakuunarykmentin
kapteeni Fredrik von Harrigenin komppanian luutnantti Christoffer Hindrich
Horn, kornetti Gerhardt Hendrich Kuhlman, vääpeli Pertti
Nykäinen, korpraali Henrich Michellsson, rykmentin kirjuri Anders
Göransson, ratsumies Heikki Matinpoika Hatara,  ratsuväen signalisti Yrjö
Myllärinen ja sotamies Mikko Mikonpoika Jurvainen.[37]

Sotaväen
katselmukset, joihin osallistui rakuunoita ja  jalkaväkeä, olivat
Lappeenrannassa monipäiväinen ja säännöllinen,
ilmeisesti jopa vuotuinen tapahtuma.[38]
Katselmukset liittyivät Suomen rooliin 1600-luvun suurvallan Ruotsi‑Suomen
armeijan täydennysalueena. Lappeenrannan ympäristön
väestö antoi siten osansa muualla Euroopassa taistelevaan armeijaan.
Värväystoimintaa on käsitelty rakuunoiden osalta esimerkiksi
Karl Grotenfeltin tutkimuksissa. Lappeenrannan seutua kosketti jo ennen
kaupunkioikeuksien saamista vuosina 1644 ja 1645 aloitettu rakuunarykmentin
värvääminen. Keväällä 1645 oli saatu kokoon jo
osa komppanioista, joista ensimmäisessä, everstiluutnantti Ridderin
komppaniassa, oli Lapvedeltä 34 miestä. Yhteensä rykmenttiin
tuli koottavaksi kahdeksan komppaniaa. 1650-luvun alussa rykmentin eli Fabian
Berndesin komentaman Viipurin rakuunarykmentin vahvuus nousi yli 1100 miehen,
näistä Lapvedeltä oli yhteensä 77 miestä.
Rakuunarykmentti siirrettiin Puolaan vuonna 1655. Sitä ennen kuitenkin
rykmentin toiselle, everstiluutnantti Ridderin johtamalle eskadroonalle suoritettiin
katselmus Lappeenrannassa 25.4.1655. Rykmentti kärsi sodassa pahoja
tappioita mutta siihen värvättiin jälleen uusia miehiä.
Lappeenrannassa pidettiin harjoitusten yhteydessä rykmentin katselmus
syyskuussa 1661 ja jälleen 28.9.1663 sekä 19.10.1667. Lappeenrannan
ohella rykmentti kokoontui harjoituksiin ainakin Viipuriin.

Lappeenrannan
seudulta värvättiin myös vuoden 1665 jälkeen toinen
rakuunarykmentti, Karjalan rakuunarykmentti, usein vain komentajansa, aiemmin
Viipurin rakuunoissa palvelleen Herman von Burghausenin nimellä tunnettu
rykmentti. Tässä rykmentissä oli myös Lappeenrannan
välittömästä läheisyydestä Lapvedeltä eli
Lappeelta värvättyjä miehiä.   Rykmentti tuhoutui myöhemmin
lähes kokonaan sodassa Tanskaa vastaan. Rykmentin Lundin taistelussa 1676
menettämää lippua muun muassa säilytetään
edelleen  museossa
Kööpenhaminassa.

Ennen
sotaan lähtöä rykmentti kuitenkin oli ainakin vuonna 1667
katselmuksessa Lappeenrannassa. Katselmukset olivat markkinoiden aikaan.
Tällöin kaupunkiin majoittuneiden, eri aselajeihin eli
rakuunoihin ja jalkamiehiin kuuluvien upseereiden välillä sattui
riita, jota käsiteltiin myöhemmin raastuvanoikeudessa.
Riita, joka huipentui kaksintaisteluksi sai alkunsa siitä, että
upseerit olivat pelaamassa torin laidalla olleessa talossa korttia siten,
että voittaneen piti ensi tyhjentää pikari ja ottaa vasta sitten
rahat. Riidaksi juopottelu muuttui, kun kapteeniluutnantti Braas epäili
hevosensa kaupungin ulkopuolelle jättäneiden ja tulliportin kautta
niemen ylätasanteen torille talon ohi marssivien rakuunoiden
äkseeräyskykyä.

Oikeudessa
käsitellystä tapauksesta ilmenee, keitä upseereita
Lappeenrannassa oli kortteerissa pääkatsastuksen aikaan.
Lappeenrannassa oli ainakin rakuunoista eversti Herman Burghausen, luutnantti
Zitting ja vänrikki Byckling. Muita upseereita olivat vänrikki
Cornelius Tijhle, kapteeniluutnantti Braas, kapteeni Adankewitz ja everstiluutnantti
von Löwe. Upseerien keskustelukielenä käytettiin  ruotsia ja saksaa. On kuitenkin
huomattava, että monet upseereista kuuluivat Itä-Suomessa jo
pidempään asuneisiin sukuihin.

Vuosina
1680 – 1686 ei Suomessa ollut lainkaan rakuunoita. Vuonna 1686 sai
kuitenkin everstiluutnantti Nils Grotenfelt kuninkaalta tehtäväkseen
värvätä Itä-Suomesta kaksi komppaniaa rakuunoita. Elokuun
alussa vuonna 1691 kokoontuivat Grotenfeltin värväämät
rakuunat, neljän komppanian laajuinen Karjalan rakuunaeskadroona eli
suomalaiset rakuunat, Lappeenrantaan katselmukseen. Tässä
katselmuksessa tiedetään olleen mukana myös Viipurin läänin
maaherra Lindhjelmin. Grotenfelt hoiti värväystä tukikohtanaan
Viipuri, mutta matkusti myös paljon värväysalueella; ainakin
24.9.1695 hän oli myös Lappeenrannassa. Lappeelta rakuunoihin oli
värvätty 27 miestä. Vuonna 1700 Grotenfeltin rakuunat siirrettiin
Baltiaan

Grotenfeltin
rakuunat eli Karjalan rakuunat tuhoutuivat pääosin Pultavan
taistelussa, mutta jo vuonna 1710 perustettiin Karjalan maarakuunarykmentti.
Myös siihen värvättiin miehiä Lappeelta. Toinen komppania
oli nimeltään "Lappvesi kompani". Karjalan maarakuunat
kuuluivat kenraali Armfeltin joukkoihin, ja osasto siirrettiin vuonna 1714
Ruotsiin. Karjalan maarakuunoihin kuului myös Uudenkaupungin rauhan
jälkeen Lappeenrannan linnoitusjoukkoihin liittynyt kapteeni Pehr
Cedersparre.

Lappeenrannan
lähiseutujen jalkaväestä Viipurin jalkaväkirykmentti
harjoitteli ainakin Viipurissa ja Vehkalahdella ja mahdollisesti myös
Lappeenrannassa. Savon jalkaväkirykmentin harjoittelusta Lappeenrannassa
on säilynyt myös kirjallista tietoa. Ainakin 4. syyskuuta 1661 olivat
Lappeenrantaan kokoontuneet harjoituksiin eversti Berent von Gertensin,
everstiluutnantti Conrad von Giertensin, kapteeni Johan von Billinghausenin,
kapteeni Gustaf Appelbomin, kapteeni Hans Breutgamsin, kapteeni Lukas Sprinzin
ja kapteeni Hans von Giertensin komppaniat.

Vuosina
1656–1658 käytiin sotaa Ruotsin ja Venäjän
välillä. Ruotsin vakituisten joukko-osastojen ollessa Puolassa
käyttivät venäläiset tilaisuutta hyväkseen ja
hyökkäsivät kesäkuussa 1656 rajaseudulle.
Varsinaiset sotatapahtumat eivät koskeneet Lappeenrantaa.
Ryöstöretkiä tehtiin kuitenkin myös Lappeenrannan seudulle,
kaupungin ympäristöstä kerättiin nostomiehiä
ja pakolaisia sekä sotaväkeä liikkui runsaasti.
Yleensäkin venäläisten yllätyshyökkäys ja levoton
"ruptuurin" eli metelin aika järkytti Toivasen mukaan
tavattomasti kaupunkilaisia.

Kaarle
X Kustaan Venäjän sota aiheutti Lappeenrannassa muun muassa sen,
että kaupunkiin perustettiin porvarikaarti. Vaikka kaartia ei
voidakaan nimittää varsinaiseksi varuskunnaksi tai edes
sotilasosastoksi, on kuitenkin syytä jossain määrin tarkastella
tätä sotilaallisten mallien mukaan järjestäytynyttä
kaupunkilaisten kaartia. Porvarikaartille oli organisaationa vastineensa
myös muiden ruotsalaisten kaupunkien osalla. Porvarikaartin
tehtävänä oli vartioida kaupunkiaan ja myös torjua
mahdollisia vihollisen hyökkäyksiä sodan aikana. Kaartien muut
tehtävät mahdollisen sotavankien vartioinnin lisäksi olivat
lähinnä seremoniallisia – paraatien pito ja esiintyminen
juhlatilaisuuksissa korostivat kaartilaisten omaa ja kaupunkiyhteisön
arvoa. Lappeenrannassa kaartille oli erityisesti käyttöä
markkinoiden aikana järjestyksenpidossa; sitä käytettiin
myös kaupunkilaisten yhteisissä rakennushankkeissa.

Porvarikaarteja
oli Ruotsin kaupungeissa jo keskiajalla. 1500-luvulla vakinaiset joukot
vastasivat kaartien aiemmista tehtävistä, mutta 1600-luvun
puolivälissä kaupunkeihin perustettiin sotilasorganisaatioista
saatujen mallien mukaan järjestettyjä porvariskaarteja. Aluksi
kaarteihin kuului kaupungin palvelukelpoinen miespuolinen väestö
kokonaisuudessaan. 1600-luvulla kaarteissa palveli lähinnä
porvareita. Kaartit lopetettiin vuonna 1793. Lappeenrannassa kaartin toiminta
lienee lakannut kaupunkioikeuksien menettämisen myötä
1670-luvun loppupuolella.

Lappeenrannassa
porvarikaarti järjestäytyi ilmeisesti pian venäläisten
vuoden 1656 kesäkuussa rajaseudulle tekemän hyökkäyksen
jälkeen. Kaarti järjestettiin Toivasen mukaan ruoduittain kaupungin
ruutuasemakaavan korttelijaon mukaan. Lappeenrannan porvarikaartissa oli
luultavasti vain yksi joukkue. Kaartin johdossa toimi kapteeni.
Ensimmäiseksi kaupunginkapteeniksi valittiin raatimies Matti
Minkkinen. Kapteenin alapuolella hierarkiassa oli luutnantti ja
tämän alapuolella vänrikki. Alipäällystönä
oli yksi kersantti ja jokaista ruotua kohden yksi korpraali. Lisäksi
kaartiin kuului kirjuri ja rumpali, joka huolehti myös kaupungin
tiedotusten julistamisesta. Ruotujen määrä tai suuruus ei
ole tiedossa, mutta se lienee ollut vain 5–10 henkeä vuosien
1656–1658 sodan aikana tehdyistä vartiointijärjestelyistä
päätellen. Vartio järjestettiin silloin puoliruoduittain.
Portilla pidettiin parivartiota, päivällä kaupungissa taas
piti kiertävää vartiota kolme ja yöllä kuusi
miestä.

Kaartin
kapteenin Minkkisen kuollessa vuonna 1663 valittiin uudeksi kapteeniksi
Anders Carstensson. Carstensson oli entinen rykmentinkirjuri, joka oli
muuttanut kaupunkiin jo 1650-luvun alussa. Luutnantiksi valittiin porvari
Lauri Mikonpoika ja vänrikiksi räätäli Matti Heikinpoika.
Aliupseerit pysyivät muuten samoina, mutta katselmuskirjuriksi
valittiin kirjoitustaitoinen, kaupungissa ylioppilaana tunnettu Olli
Nuutinpoika.

Kaupungin
kaartilla ei tiedetä olleen erityistä asepukua. Tupsukoristeinen ja
kaupungin oman räätälin ompelema lippu porvariskaartille
kuitenkin saatiin vuonna 1663. Lippua säilytettiin käytön
väliaikoina raastuvan seinällä. Kaartin aseistuksesta ei ole
säilynyt tietoja. Toivanen arvelee kaartin käyttäneen yleisesti
Lappeenrannassa käytössä olleita aseita: musketteja,
pistooleja, miekkoja ja hilpareita.

1600-luvulla,
Lappeenrannan ensimmäisen kaupunkivaiheen aikana kaupungissa ei vielä
ollut vakinaista varuskuntaa. Kaupungissa ja jo ennen kaupunkioikeuksien
saamista niemellä sijaitsevassa Lappeen kirkonkylässä
majailevat, ruotujakoiseen armeijaan, lähinnä ratsuväkeen
kuuluvat upseerit ja sotilaat löivät kuitenkin oman leimansa
yhteisön elämään. Sotilaiden vaikutusta voidaan itse
asiassa pitää monilla alueilla suurena. Raastuvanoikeuden
pöytäkirjoista esille tulevien haittojen lisäksi sotilaat
vaikuttivat kaupunkiyhteisöön muutenkin, esimerkiksi monet kaupungin
hallintomiehet ja porvarit pormestaria myöten olivat toimineet
jossain vaiheessa armeijassa, muun muassa signalisteina tai kirjureina.

Kaupungin
fyysiseen olemukseen sotilailla ei kuitenkaan vielä 1600-luvulla ollut
niin suurta vaikutusta kuin myöhemmin linnoitusvaiheen alettua. Tarkoitan
tällä sitä, että 1600-luvulla sotilailla ei vielä
Lappeenrannassa ollut erityisiä rakennuksia eikä kaupungin
suunnittelua ja rakentamista vielä siinä määrin johdettu
sotilaiden toimesta. Kaupunkikuvassa sotilaat kuitenkin jo erottuivat
1600-luvulla yhtenäistyneen ja kaupunkilaisten asusteista
poikenneen vaatetuksensa ansiosta.

[1]Käännös
Pekka Toivasen Ruotsin valtionarkistossa säilytettävästä
Johan Rosenhanen päiväkirjasta. Toivanen 1979, s. 74.

[2]Jalkanen 1913, s.
22; Heimala 1960, s. 11; Toivanen 1979, s. 57, 71, 74.

[3]Toivanen 1979, s.
46-49; Ylönen 1976, s. 253-258.

[4]Heimala 1960, s. 9.

[5]Toivanen 1979, s.
55.

[6]Lilius 1982, s.
306.

[7]Heimala 1960, s.
21; Toivanen 1979, s. 59.

[8]Toivanen 1979, s.
81.

Jalkanen
1913, s. 106; Toivanen 1979, s. 308.

Toivanen
1979, s. 157, 310.

[9]Lilius 1982, s. 305.

[10]Lilius 1982, s. 305, 306.

[11]Eimer 1961, s. 211, 212; Toivanen 1979, s. 88, 89.
Toivanen on identifioinut Lappeenrannan asemakaavan Aspegrenin
tekemäksi vertailemalla sitä Aspegrenin tekemiin ja
signeeraamiin Vehkalahden asemakaavaan sekä Viipurin kaupungin
ja Lappeen kihlakunnan karttoihin. Sama.

[12]RA kfm utan känd prov. 443; Heimala 1960, s. 11; Toivanen 1979, s. 89.

[13]Lilius 1982, s.
309.

[14]Lilius 1982, s.
311, kuva 86.

[15]Toivanen arvelee
Aspegrenin saaneen toimeksiannon kaupunkien asemakaavoituksen tekemiseen
"jokseenkin samanaikaisesti". Toivanen 1979, s. 88.

Vrt. Lilius 1982, s.
310.

Heimala 1960, s. 13;
Toivanen 1979, s. 221.

Lilius 1985, s. 15;
korttelityypeistä Lilius 1985, s. 216.

Heimala 1960, s. 13.
Toivanen 1979, s. 89.

Toivanen 1979, s. 89.

Toivanen 1979, s. 90.

Heimala 1960, s. 12,
13; Toivanen 1979, s. 89.

RA kfm utan
känd prov. 443; vrt. Heimala
1960, s. 11, 12; Toivanen 1979, s. 87, 90.

[16]Toivanen 1979, s.
62, 88, 90.

[17]Ks. Toivanen 1979,
s. 91.

[18]Toivanen 1979, s.
92.

[19]Toivanen 1979, s.
91; Lilius 1985, s. 15.

[20]Toivanen 1979, s.
88, 91.

[21]Heimala 1960, s.
11; Toivanen 1979, s. 91.

[22]RA kfm utan känd prov. 443; Heimala 1960, s. 11; Toivanen 1979, s. 90.
Suurvaltakauden kaupunkitaiteelle oli ominaista, että kadunvieret
pyrittiin rakentamaan tiiviisti ja siten että kadun varrella oli vain
asuintaloja, ei talousrakennuksia; samalla katuleveys oli kapea, joten
syntyi matalaksi ja kapeaksi luonnehdittu katutila. Lilius 1985, s. 15.

[23]Henkiveroluetteloon
merkityistä oli noin 10 % palkollisia, jotka tuskin ovat asuneet
omissa taloissaan. Porvareilta sen sijaan edellytettiin oman talon ja
tontin hankkimista, samaten on käsityöläisillä ollut oma
asuntonsa. Toivanen 1979, s. 104, 116, 117.

Toivanen 1979, s.
267, 271. Vuoden 1660 asiakirjassa
kaupungin pormestari korostaa kaupunkilaisten halua rakentaa lain sekä
hyvien ja terveellisten määräysten mukaan, vaikkakin tuo
esille, että rakennustoiminta tapahtuu terävällä ja
joka sivulta rajatulla hiekkaharjulla. Toivanen 1979, s. 268.

Lilius 1985, s. 17,
51, kuva 18.

Toivanen 1979, s. 118-121.

[24]Lilius 1982, s. 310; Lilius 1985, s. 15.

[25]Toivanen 1979, s. 103.

[26]Vrt. Heimala 1960,
s. 13.

[27]Toivanen 1979, s.
102; vrt. Lilius 1985, s. 15.

[28]Toivanen 1979, s.
91. Lappeenrannan kaupunkioikeuksien lakkauttamiseen pyrkivä
Viipurin läänin uusi maaherra Lindhielm ilmoitti 1682 kuninkaalle,
ettei kaupungissa ollut ainoatakaan taloa, vaan savupirttejä, ja
että porvariston yhteenlaskettu omaisuus jäi 200 hopeatalariin.
Toivanen 1979, s. 308.

[29]Toivanen 1979, s.
102; vrt. Lilius 1985, s. 15.

[30]Toivanen 1979, s.
93.

[31]Lilius 1985, s.
15.

[32]Toivanen 1979, s.
257.

[33] RA kfm utan känd prov. 443; Suurvalta-ajan aukiotyypeistä ks. Lilius
1985, s. 15, kuva 286.

KrA SFP.
Villmanstrand nr 4-6, 8-11, 13-28.

Toivanen 1979, s.
268.

Toivanen 1979, s.
268, 269.

Käännös
Pekka Toivasen, Toivanen 1979, s. 136.

Toivanen 1979, s.
98-102, 272.

Ranta 1987, s. 14,
25, 58.

Ranta 1987, s. 85, 88, 89. Vrt. Jalkanen 1913, s. 122;
Toivanen 1979, s. 283, 284, 382.

Ranta 1987, s. 114;
Saloheimo 1990, s. 569.

Ranta 1987, s. 257,
258, 280, 305, 318-320.

[34]Toivanen 1979, s.
44.

[35]Toivanen 1979, s.
83. Katselmuksien Lappeenrannassa pitoon lienee vaikuttanut ensinnäkin
Lappeenrannan keskeinen sijainti ja hyvät liikenneyhteydet
ympäröiviin pitäjiin. Marsseja ajatellen kaupunki oli hyvä
etappipaikka. Lappeenrannan edustalla sijainnut maastoltaan tasainen alue,
myöhempi leirikenttä, on myös saattanut vaikuttaa siihen,
että joukkoja koottiin Lappeenrannan seudulla. Ainakin ratsuväen
manöövereihin tarvittiin aukeaa tilaa, ja myös jalkaväen
lineaaritaktiikkaan perustuva sotataito vaati tasaisen kentän
harjoituksia varten.

[36]Toivanen 1979, s.
83, 84, 115, 122, 124, 125, 157, 166, 168, 169, 212.

[37] Toivanen 1979, s.
104-106, 108, 110, 111, 125, 161, 164, 168, 180, 182, 204, 250, 255, 283, 303,
399.

[38] Toivanen 1979, s.
245.

Grotenfelt 1940, s. 5-15, 18-20, 24; ks.
myös Harjapää 1963,
s. 189-191, 194. Syyskuussa 1663 harjoitteli Lappeenrannan edustalla
myös eversti Erich Pistolhielmin komentama Karjalan
ratsuväkirykmentti. VA
Militaria I.

Grotenfelt 1949, s. 39-43, 57; Harjapää 1963, s. 202.
Lappeelaiset kuuluivat rykmentin ensimmäiseen komppaniaan muun muassa
Joutsenon, Taipalsaaren ja Viipurin pitäjän miesten tavoin.
Grotenfelt 1940, s. 43.

Toivanen 1979, s. 245. Riidan
yksityiskohdista ks. Toivasen perusteellinen selvitys. Toivanen 1979, s.
245-249.

Grotenfelt 1940, s.
68-80; Harjapää 1963,
s. 211-213.

Grotenfelt 1940, s. 93-103;
Harjapää 1963, s. 216.

VA Militaria
I.

Toivanen 1979, s.
313-315.

Roudasmaa 1981, s.
50-53; Toivanen 1979, s. 208, 314, 315.

Toivanen 1979, s.
206, 207, 314, 315.

Toivanen 1979, s. 68,
124, 207, 208.

Toivanen 1079, s. 68,
207. Lipun kuviosta ei ole tietoa, Toivanen arvelee siinä mahdollisesti
olleen kaupungin tunnuksen, villin miehen. Sama.

Toivanen 1979, s.
208.

Toivanen 1979, s.
187, 188.

Poikkeuksena voidaan hyvin perustein
pitää kuitenkin kaupungin ruutuasemakaavaa. Se voidaan tulkita sotilasfunktiosta käsin
tehokkaammaksi kuin esimerkiksi epäsäännölliseen
katuverkkoon perustuva kaava. Ainakin Lappeenrannan porvariskaartin
ruotujen muodostamista selkeä ruutukaava helpotti. Myös kaavan iso
tori soveltui tarvittaessa sotilaiden harjoitus- ja muuhun
käyttöön.

Oman tutkielmansa ansaitsisi Toivasen
Lappeenrannan historiassaan
osoittama sotilaiden vaatemuodin leviäminen myös
kaupunkilaisten keskuuteen. Toivanen 1979, s.
106-112.