3
LAPPEENRANNAN LINNOITTAMINEN.. 1

3.1 Linnoituskaupungin syntyyn vaikuttaneet poliittiset
ja strategiset tekijät 1

3.2 Rajankäynti Lappeenrannan seudulla. 2

3.3 Bastionilinnoitukset 4

3.4 Ruotsin linnoitusjoukot 7

3.4.1 Linnoitusjoukkojen koulutus. 8

3.4.2 Linnoitusjoukkojen Suomen prikaati 10

3.5 Linnoitustyöt 12

3 LAPPEENRANNAN LINNOITTAMINEN

3.1 Linnoituskaupungin syntyyn
vaikuttaneet poliittiset ja strategiset tekijät

Uudenkaupungin
rauhassa vuonna 1721 siirtyi Ruotsin ja Venäjän välinen raja
lännemmäksi. Ruotsi menetti muun muassa koko itäisen Suomen
keskuksen, merkittävän tapulikaupungin Viipurin. Raja kulki
Virolahdelta kohti Viipuria ja kääntyi Viipurin ja
Hämeenlinnan tielinjalla kohti Lappeenrantaa, josta se taas koukkasi
koilliseen. Lappeenranta sijaitsi siten Ruotsin puolella aivan rajan
läheisyydessä Viipurin ollessa Pietaria suojaava läntinen
rajalinnoitus.[1]

Viipuria
korvaamaan Ruotsi muodosti Itä-Suomeen uuden kaupungin: Haminan ja
Lappeenrannan muodostaman kaksoiskaupungin, jossa Hamina peri Viipurin
privilegiot ja Lappeenranta toimi sisämaan kaupan kokoojana ja uuden
Savonlinnan ja Kymenkartanon läänin maaherran sekä lääninhallituksen
sijaintipaikkana, kuitenkin hallinnollisesti Haminan maistraatin
alaisena.[2] Viipurin kaupan korvaamistakin
tärkeämmäksi tavoitteeksi nousi itärajan puolustus.
Uuden sotilaspoliittisen tilanteen perusteella Hamina ja Lappeenranta
katsottiin strategisesti tärkeiksi paikoiksi ja niiden linnoittaminen
aloitettiin.[3]

Aiemman
vahvan linnoituksen Viipurin menetyksen jälkeen Suomi oli jäänyt
itärajaltaan suojattomaksi. Turvallisuuden takaamisen
keinoista oli vallalla kaksi ajatussuuntaa. Suomen itärajan suojaksi
tuli joko rakentaa vahvoja linnoituksia tai vahvistaa maavoimia, joilla
sitten suojattaisiin omaa aluetta ja joita toisaalta voitaisiin
käyttää myös hyökkäykseen. Ajatussuuntien
ero ei ollut vain revanssihenkisyydessä. Kyseessä oli ajan sotatieteen
teoria siitä, että puolustussotaa tuli kaikin keinoin
välttää; jos siihen jouduttiin, niin se oli vahvojen maavoimien
avulla mahdollista pian kääntää hyökkäyssodaksi.[4]

Puolustuskysymyksessä
päädyttiin linnoitusten rakentamiseen. Itärajalla
aloitettiin linnoittaminen rajakomissaari ja linnoitusupseeri Axel
Löwenin suunnitelmien perusteella. Löwen oli laatinut
itärajan tueksi suurisuuntaisen puolustussuunnitelman, jossa Vehkalahden
paikalle sijoitettu Haminan linnoitus ja Lappeenrannan markkinapaikalle
rakennettu linnoitus sulkivat Viipurista Etelä-Suomeen kulkevat reitit.
Sisemmällä Suomessa tuli sijaita Place d'armes – armeijan
päätukikohta, jossa sijaitsivat sen päävarastot.
Tähän tehtävään Löwen ehdotti Helsinkiä,
mutta sijoituspaikaksi valittiin Hämeenlinna. Suunnitelman mukaan
Suomen puolustus perustui maavoimien, laivaston ja linnoituslaitoksen
yhteistoimintaan. On huomattava, että suunnitelma ei ollut
pelkästään puolustuksellinen, vaan sen toteuttamisella
oli saatavissa hyvä pohja myös offensiiville Pietarin suuntaan.[5] Löwenin puolustussuunnitelmaa
alettiin toteuttaa alussa tarmokkaasti, mutta
käytettävissä oleviin voimavaroihin nähden ylimitoitettu
suunnitelma kuivui myöhemmin kokoon.[6]

Uudenkaupungin
rauhansopimuksen jälkeen siis alkoivat viipurilaisten lastauspaikkana
toimineeseen Lappeenrantaan kohdistua uudet vaikutustekijät. Niistä
tärkein oli uusi sotilaspoliittinen tilanne, jossa Lappeenranta ja
Hamina katsottiin itärajan puolustuksen kannalta strategisesti
tärkeiksi paikoiksi. Toista Lappeenrannan kehittymiseen ison- ja
pikkuvihan välisenä aikana vaikuttanutta keskeistä
tekijää – Lappeenrannan valintaa maaherran ja
lääninhallituksen sijoituspaikaksi – perusteltiin
nimenomaan rajan läheisyydellä.[7]

Rajamuutoksen
takia ei Itä-Suomen talousalueella aiemmin Lappeenrannan kehitystä ja
toimivuutta lamauttanut Viipuri enää rajan toiselta puolelta
kyennyt valvomaan alueen kauppaa; Viipurin tilalle kruunu tosin pyrki saamaan
Haminan. Haminan suoraa vaikutusta Lappeenrannan asioihin lisäsi
maaherra Frisenheimin rakennuttama uusi tieyhteys Lappeenrannan ja
Haminan välille. Vanhimpina, jo 1600-luvulla kaupungin perustamiseen
vaikuttaneina suotuisina tekijöinä olivat edelleen voimassa
Lappeenrannan kaupallisesti ja liikenteellisesti edullinen sijainti
Salpausselän ja eteläisen Saimaan kohtauspaikassa. Lisäksi
Lappeenranta oli luonnonmuodoiltaan sopiva linnoitukseksi.

3.2 Rajankäynti Lappeenrannan
seudulla

Linnoitus-
ja kaavoitustöitä Lappeenrannassa edelsivät uuden rajalinjan
määrittely ja pääasemapaikkanaan Lappeenrantaa
pitäneen rajakomission työskentely. Rajaneuvotteluiden
yhteydessä rajakomissiossa työskennelleet linnoitusupseerit
kartoittivat Suomesta linnoituksille sopivia paikkoja. Vuoden 1722 alussa
Ruotsin ja Venäjän välistä rajankäyntiä saapui
Ruotsin puolelta johtamaan linnoituskonttorin päällikkö
Axel Löwen. Komission 25 kokouksesta pidettiin Lappeenrannassa
12. Löwen oleskeli Suomessa yhteensä 15 kuukautta, joista
Lappeenrannassa yhteensä noin 8 kuukautta.[8]

Rajankäynnissä
Löwenin apuna oli ensin Liivinmaan linnoitusprikaatista
paikalle komennettu everstiluutnantti Rosenborg. Hän kuitenkin kuoli
pian Lappeenrantaan saavuttuaan. Hänen tilalleen valittiin Venäjältä
Lappeenrannan kautta vankeudesta palannut ja siellä vielä
oleskellut everstiluutnantti Johan Jacob Faber. Löwenin ja Faberin
lisäksi ruotsalaiseen rajakomissioon kuuluivat Suomen linnoitusprikaatista
kapteeni Simon Grundel ja konduktööri Johan Conrad Cedersparre
ja Tukholman prikaatista Carl Fredrik Nordenberg. Nordenberg, joka
tunnetaan myöhemmin aateloituna Nordenskiöldin nimellä, ei
kuitenkaan ottanut osaa rajankäyntiin, vaan oli veljensä
luutnantti A.J. Nordenbergin kanssa tekemässä linnoitussuunnitelmaa
Helsinkiä varten. Lappeenrannan seudulle hän saapui
tekemään kartoitustöitä muita myöhemmin, vuonna
1723.[9]

Löwenin
saama tehtävä oli kaksinainen: päällisin puolin hänen
tuli olla mukana uuden rajalinjan vedossa, mutta toisena syynä
linnoitustoimen päällikön matkaan oli kuninkaallisen
sotakomission antaman tehtävän mukaan etsiä sopiva paikka
pää- ja rajalinnoitukselle Suomessa.[10]
Löwen saapui Suomen Turkuun 22. helmikuuta 1722. Vielä samassa kuussa
hän saapui Porvooseen. Ensimmäinen rajakomission kokous oli 17.
maaliskuuta, jonka jälkeisenä päivänä Löwen tuli
ensimmäisen kerran Lappeenrantaan. Pian Löwenin saapumisen
jälkeen, maaliskuun loppupuolella tai huhtikuun alussa, saapui
Lappeenrantaan myös Kymenkartanon läänin maaherra
Frisenheim.[11] Kevättalvella 1722 Frisenheim
ja Löwen oleskelivat Lappeenrannassa aina toukokuun alkupuolelle
asti, jolloin he matkustivat Viipuriin neuvottelemaan. Rajaneuvottelut
jatkuivat tiiviinä aina vuoden 1723 maaliskuun loppuun asti. Paluumatkansa
Ruotsiin Löwen aloitti 2. huhtikuuta 1723.

Löwen
asui Lappeenrannassa viettämänsä ajan lisäksi kuukauden
Viipurissa ja lähes yhtä pitkän ajan Rautjärvellä.
Rajankäynnin lisäksi saamaansa toiseen tehtävään
–linnoituksen paikan etsintään – hän omistautui
24:nnestä joulukuuta 1722 1:seen helmikuuta 1723. Tänä
aikana hän perehtyi mahdollisten linnoitusten paikkoihin
käymällä joulukuussa 1722 Savonlinnassa ja tammikuussa 1723
kolmen viikon matkalla Vehkalahdella ja Helsingissä. Vehkalahdella
Löwen oli tosin jo käynyt aiemminkin, 15. kesäkuuta 1722.
Helmikuussa hän neuvotteli Lappeenrannassa maaherra Frisenheimin kanssa
puolustuskysymyksistä, minkä jälkeen hän vielä samassa
kuussa matkusti takaisin Vehkalahdelle tutkimaan tarkemmin paikan sopivuutta
linnoitukseksi. Löwen päätyi yhdessä Itä-Suomen asiat
hyvin tuntevan Frisenheimin kanssa siihen tulokseen, että
päälinnoitus tulisi rakentaa Vehkalahden seudulle. Suunnitelma
vahvistui, kun Suomen sotilasylipäällikkö Berndt Otto
Stackelberg saapui elokuussa 1722 Lappeenrantaan ja Vehkalahdelle
tutkimaan linnoituskysymystä.

Löwen,
Frisenheim ja Stackelberg päätyivät neuvotteluissaan
siihen, että päälinnoitus oli rakennettava Vehkalahdelle
mutta että myös Lappeenrannassa tuli suorittaa linnoitustöitä.
Samalla Stackelberg komensi Kymenkartanon läänin rykmentistä
linnoitustöihin Vehkalahdelle 320 miestä ja Lappeenrantaan
palisadeja rakentamaan 120 miestä. Löwen esitti suunnitelmansa
Suomen puolustuksen turvaamiseksi säädyille vuoden 1723
valtiopäivillä. Suunnitelman käsittelyssä
valtiopäivät hyväksyivät Löwenin ajatuksen
Vehkalahden linnoittamisesta, joskin pienemmässä mittakaavassa,
ja päättivät puolustuskomission esityksen mukaisesti jatkaa
myös Lappeenrannan linnoittamista.

3.3 Bastionilinnoitukset

Axel
Löwen käsitteli vuoden 1723 valtiopäivillä
esittämässään Suomen puolustussuunnitelmassa linnoitusten
eri ominaisuuksia. Linnoituksia rakennettiin ensinnäkin suojaamaan
maata viholliselta, joka ei voinut tunkeutua maahan ennen kuin oli
valloittanut linnoitukset. Toiseksi linnoitusten avulla pidettiin
mahtavaan naapuriin rajoittuvassa maakunnassa yllä kruunun vaikutusvaltaa.
Linnoittamiseen vaikuttavia tekijöitä olivat myös kaupan
turvaaminen sekä yhteyksien ja vaikutusvallan ylläpitäminen
valtakunnan kaukaisimpien osien kanssa. Löwen myös huomautti,
että linnoituksia ja linnoitettuja satamia rakennettiin sekä
puolustus- että hyökkäyssotaa varten. Löwenin ajatuksista
kuvastui osittain jo antiikin ajoista linnoitusten rakentamiseen ja
kaupunkien linnoittamiseen vaikuttaneita tekijöitä, jotka
isonvihan jälkeisessä muuttuneessa sotilaspoliittisessa
tilanteessa vaikuttivat myös Lappeenrannan valitsemiseen
linnoitettavaksi kaupungiksi.[12]

Vaikka
linnoitusten tarkoitusperät olivatkin pysyneet vuosisatoja pitkälti
samoina, oli 15. vuosisadan lopulla linnoitusten ja linnoitettujen
kaupunkien muotoon alkanut vaikuttaa uusi tekijä – tuliaseitten ja
erityisesti tykistön laadun ratkaiseva paraneminen. Tykistön
uutta tehoa kuvaa se, kuinka Ranskan kuninkaan Kaarle VIII:n Italianretkellä
vuonna 1494 linnoitukset, jotka oli suunniteltu kestämään
kuukausia, joutuivatkin antautumaan muutamassa tunnissa; monet varuskunnat
antautuivat jo joutuessaan tulituksen uhan alaisiksi.[13]

Hyökkäysaseiden
ylivertaisuus puolustuslaitteisiin nähden aiheutti sen, että
kaupunkien ja linnoitusten puolustukseen kehitettiin aiemmista
puolustuslaitteista, siis paksuista kivimuureista ja kivilinnoista, poikkeavia
tapoja linnoittaa kohde. de la Croix'n mukaan kaksi metodia havaittiin
tehokkaiksi. Ensinnäkin puolustusmuurin uhattua kohtaa voitiin
tukea maavallilla sen takaa. Maavalli toimi toisena puolustusvallina, ja
sieltä voitiin ampua hyökkääjää puolustuksen
omalla tykistöllä. Toinen ja tehokkaampi keino oli rakentaa
puolustusvalli kulmittaiseksi siten, että vallien päällä
sijaitsevilta ampumapaikoilta voitiin keskittää tuli
hyökkääjän etenemiskohdalle. Jälkimmäisestä
tavasta kehittyi bastionijärjestelmä, joka oli vallitseva
linnoitusperiaate aina 1800-luvulle saakka.[14]
Bastionijärjestelmän läpimurto tapahtui 1600-luvulla, jolloin
useimmat Euroopan kaupungit oli linnoitettu. Ranskaan muun muassa rakennettiin
vuosisadan loppupuolella 300 linnoituksen vyöhyke.[15]

Edellä
on suppeasti esitelty linnoitustekniikan kehitystä sen vuoksi, että
bastionisysteemin kehittyminen vaikutti myös kaupunkien kehitykseen.
Bastionijärjestelmä vaati tykkien kantomatkan pidentyessä
kaupungin edustalle laajan puuttoman ja rakennuksettoman ampuma-alan,
joka samalla eristi kaupungin ympäröivästä maaseudusta.[16] Lisäksi kun aiemmin kaupunkia
ympäröivä muuri toimi kaupungeissa pitkälti
yksittäisenä arkkitehtuurielementtinä, vaikuttamatta
kaupunkien asemakaavaan muuten kuin rajaamalla asutuksen muurien
sisäpuolelle, niin bastionisysteemi on vaikuttanut kaupungin asemakaavoitukseen
syvällisemmin. Vaikutus heijastuu etenkin linnoitusupseerien
omaksumissa radiaalikaupunkisuunnitelmissa[17],
mutta myös ruutukaavaan perustuvissa linnoituskaupungeissa
katujen ja sotilasrakennusten sijoittelun taustalla voitaneen
nähdä sotilaalliset funktiot. Asemakaavan tuli
linnoituskaupungeissa sallia mahdollisimman nopea siirtyminen
kaupunkia ympäröiville bastioneille – joukkojen
ja tarvikkeiden siirto oli epäilemättä helpompaa ruutukaavaan
perustuvassa kaupungissa kuin epäsäännölliseen
asemakaavaan perustuvassa kaupungissa.

Tuliaseiden
kehittäminen vaikutti linnoitusten ja linnoituskaupunkien puolustusvallien
ja asemakaavan muodon muutosten lisäksi merkittävästi myös
sotilaalliseen infrastruktuuriin ja sitä kautta kaupunkikuvaan.
Keskiajalla ei vielä ollut välitöntä tarvetta joukkojen ja
tarvikkeiden jatkuvaan ja laajamittaiseen aseissa pitoon ja
majoittamiseen. 30-vuotisen sodan jälkeen alettiin osittain aseiden
teknistymisen vuoksi pitää sotilaita vakituisesti palkkalistoilla
eivätkä palkkajoukot enää siirtyneet niin helposti
kilpaileviin joukkoihin. Sotaa alettiin käydä
ympärivuotisesti. On kuitenkin syytä huomata, että
teknisen kehityksen taustalla olivat laajemmat muutokset yhteiskunnassa ja
valtarakenteissa. Asetekniikan kehitykseen vaikutti
epäilemättä feodaalisen yhteiskunnan muuttuminen kohti
keskitettyä hallintovaltaa. Vaikutussuhde ei kuitenkaan liene
ollut yksisuuntainen, vaan tekniikan kehityksen ja yhteiskunnallisten
muutosten välillä on ollut vuorovaikutussuhde.

Pysyvien
joukkojen kasvaessa tuli majoitusrasituksesta siviiliväestölle raskas
taakka. Berliinissä tiedetään vuonna 1740 olleen 90 000 asukkaan
kaupunkiin sijoitettuna yli 20 000 sotilasta. Ruotsissa sotaväen majoitus
hoidettiin suurelta osin ruotuväkilaitoksen avulla lukuun ottamatta
linnoituskaupunkeja. Linnoituskaupungeissa majoitus oli
kuitenkin ongelmana. Esimerkiksi Malmössä tiedetään
1660-luvulla 450 porvarin joutuneen majoittamaan yli 3 000 miestä
ja Lappeenrannassakin sotilaiden majoitus tuotti vaikeuksia koko
1700-luvun ajan. Sotilaiden ja tarvikkeiden sijoittamiseksi rakennettiin
pian omat rakennukset sekä sotilaille että vakinaisen ja
edelleen teknistyvän armeijan vaatimille eriytyville tiloille.
Näistä rakennuksista muodostui omaa sotilaiden siviiliarkkitehtuuria,
jota Ejnar Berg on määritellyt sanomalla sen olevan sotilasrakentamista,
joka ei kuulu linnoituslaitteiden rakentamiseen.

Sotaväki
voitiin majoittaa 1700-luvun linnoituskaupungissa neljällä tavalla.
Ensinnäkin sotilaat voitiin sijoittaa kaupungin porvarien rakennuksiin.
Toiseksi voitiin rakentaa kasarmeja. Kolmas vaihtoehto oli parakkien
rakentaminen, ja viimeinen vaihtoehto oli sotilaiden majoittaminen
väliaikaisiin majoihin tai telttoihin. Lappeenrannassa majoitus hoidettiin
ruotsalaisella kaudella lähinnä rakentamalla parakkeja,
joskin osa sotilaista jouduttiin majoittamaan porvareiden rakennuksiin.
Venäläisellä kaudellakaan ei kasarmien rakentaminen kattanut
kaikkea majoitustarvetta.

Sotilasrakennusten
muotoon vaikuttivat paljon paikalliset olosuhteet:
käytettävissä olevat rakennusaineet, varat sekä
linnoituksen käyttötarkoitus ja merkitys. Lappeenrannan kaltaisiin
vaatimattomiin varustuksiin, joiden puolustusvalleissa ei ollut
suuria muurauksia eikä kasematteja, rakennettiin tarvittavat rakennukset
hirsistä erillisiksi vapaasti seisoviksi rakennuksiksi.

Sotilaitten
siviilirakentamisen määrää lisäsi vielä ajan
sotatieteessä vallalla ollut Richelieun, Mazarinin, Colbertin, Le
Tellier'n ja Louvois'n luoma ns. makasiinijärjestelmä. Se
perustui siihen, että 1600- ja 1700-luvulla armeijat olivat hyvin riippuvaisia
muonituksesta. Pyrkimyksenä oli puhdistaa vihollisen
haltuun jäävä maa elintarvikkeista; toisaalta taas
tuli oman sotajoukon käyttöön perustaa leipomoita ja varastomakasiineja.
Joukkojen ei uskallettu antaa edetä kovin kauas omista varastoista. Etenemisen
kanssa samaa vauhtia rakennettiin uusia makasiineja ja leipomoita. Armeija
ei edennyt varastoistaan kuin viiden päivämarssin
päähän, jonka jälkeen oli aina rakennettava uusi
leipomo. 1700-luvun tunnetuin ja arvostetuin sotapäällikkö
Fredrik Suuri kehitti viiden päivän marssijärjestelmästä
seitsemän ja yhdeksän päivän marssijärjestelmän.
Raja tuli kuitenkin siinä vastaan, sillä kenttäleipomon
leipä säilyi syöntikelpoisena vain yhdeksän
päivää. Fredrikin mukaan makasiinit tuli sijoittaa siten,
että ne voitaisiin vetää linnoituksen suojaan vihollisen
uhatessa. Makasiinien tuli lisäksi sijaita toisistaan riittävien
välimatkojen päässä; päämakasiinin tuli
sijaita selustassa, koska etulinjassa sen menettämisen riski olisi
ollut liian suuri.

Varastot
tuli Fredrikin mukaan kerätä jo rauhan aikana ja sijoittaa
linnoituksiin, joista ne sodan syttyessä olisivat helposti
käytettävissä. Varastot sisälsivät varsinaisten
sotatarvikkeiden lisäksi ruokatarvikkeita. Vuodelta 1742 on
säilynyt erittely siitä, mitä tavaraa ruotsalaisten
joukkojen venäläisille luovuttamasta Helsingin makasiinissa oli.
Sieltä saatiin saaliiksi sekoitettua ohraa ja kauraa, ohraa, ruista,
korppuja, maltaita, herneitä, ruisjauhoja, suolaa, suolalihaa,
silliä, silakoita, tupakkaa ja kuivattua lihaa. Lisäksi
venäläiset joukot löysivät makasiinista sotilaitten
varusteita: sotilaspaitoja, sukkia ja jalkineita.

Armeija
tarvitsi sodankäyntiin makasiineja, ja makasiinit sijoitettiin
mielellään vallituksen sisäpuolelle turvaan
ryöstelijöiltä ja viholliselta. Lappeenranta toimi linnoituskaupunkina
ja tarvitsi sen vuoksi suojakseen varusväkeä; varusväkeä
varten taas tarvittiin majoitustilaa – parakkeja.

3.4 Ruotsin linnoitusjoukot

Lappeenrannan
asemakaavan isonvihan jälkeen ja myös venäläisellä
kaudella suunnittelivat upseerit. He myös valvoivat kaavan toteuttamista
ja kaupungin rakentamista. Asemakaavan ja kaupunkirakenteen erityispiirteisiin
vaikuttaneiden tekijöiden selville saamiseksi on siksi syytä
tarkastella, keitä upseerit olivat ja millainen oli heidän
taustansa.

Linnoitusten
rakentamisesta Ruotsin sotalaitoksessa vastasivat Ruotsin linnoitusjoukot.
Rakentamisen lisäksi linnoitusupseerit vastasivat merkittävältä
osalta Ruotsin 1700-luvun asemakaavataiteesta.[18]
Linnoitusjoukot kuuluivat Ruotsin armeijassa pienen vähemmistön
muodostavaan värvättyyn miehistöön, kun valtaosaa
Ruotsin sotalaitoksesta pidettiin 1700-luvulla yllä
ruotujakolaitoksen ja ratsutilojen avulla. Järjestelmän
hyödyllisyys oli siinä, että majoitusrasitus oli tasaisesti
jakautunut maakunnittain: sotamiehet majoittuivat torppiinsa ja
upseerit virkataloihinsa. Siten armeijan ylläpito ei ollut niin
vaikeaa kuin olisi ollut varsinaisten värvättyjen joukkojen.[19] Värvättyjä olivat 1700-luvulla
linnoitusjoukkojen ohella tykistö ja ns. kevyet joukot.
Värvätty esimiehistö oli pääasiassa varuskuntiin
sijoitettu ja läpi vuoden palveluksessa. Värvätyn
väen ja ruotujakolaitoksen välisestä paremmuudesta
käytiin jo 1700-luvulla kiivasta keskustelua. Ruotujakolaitos
alkoi jo olla vanhentunut sodankäyntitapojen kehittyessä,
vaikkakin sillä oli vielä omat puolustajansa.

Joka
tapauksessa Lappeenrannan linnoituksen suunnittelijat –
värvättyjen linnoitusjoukkojen upseerit – olivat tykistöjoukkojen
upseereiden tavoin arvoasteessa jakopalkkaisia upseereita korkeammalla.
Erikoisaselajien tietynlaista "valiojoukkomaisuutta" kuvaa
se, että linnoitusupseerit saivat vuoden 1762
valtiopäivillä läpi säädöksen, joka esti armeijan
muiden upseerien siirrot linnoitusjoukkoihin. Säädöstä
perusteltiin sillä, että linnoitusjoukot vaativat
erikoiskoulutusta ja opintoja, joita muiden rykmenttien upseereilla ei ollut.[20] Linnoitusjoukot ja niihin verrattavat
erikoisjoukot toisaalta heijastivat suuren Pohjan sodan jälkeen Ruotsissa
alkanutta yhteiskunnan muutosprosessia kohti eriytyneempää
yhteiskuntaa. Yhteiskunnan muutos, niin Ruotsissa,
Venäjällä kuin muuallakin Euroopassa, heijastui myös
armeijoihin.[21] Siten linnoitusjoukot – ja
niihin verrattavat erikoisjoukot – voidaan nähdä
esimerkkinä armeijan ja muun yhteiskunnan eriytymisestä.

3.4.1 Linnoitusjoukkojen koulutus

Linnoitusjoukot
olivat kokeneet Ruotsissa Erik Dahlbergin (1625–1703) komennossa
kukoistuskauden. Dahlberg kehitti linnoitusjoukoista organisaation, jonka
koulutus oli hyvin korkeatasoista.[22]
Kun Dahlberg tuli linnoituskonttorin johtoon vuonna 1674, hän uudisti
linnoitusjoukkojen organisaation ja samalla myös linnoitusupseerien
koulutuksen. Linnoitusjoukot irrotettiin sotakollegion alaisuudesta Dahlbergin
ja kuninkaan välittömään alaisuuteen.
Linnoitusjoukkojen upseereiksi haluavia vapaaehtoisia varten
palkattiin opettaja.[23] Vuoden 1695 uusi
linnoitusjärjestys jo edellytti, että linnoitusjoukkoihin
ei otettu upseeria ennen kuin oli kokeilla tarkastettu, että hän
osasi ammattinsa.[24]

Vapaaehtoisten
oppiaineisiin kuuluivat mm. aritmetiikka, geometria, linnoittamisteoria,
käytännön linnoittaminen, maantiede, tykistöoppi,
mekaniikka, hydrauliikka ja siviiliarkkitehtuuri.[25]
Linnoituslaitteiden suunnittelun käsittävän sotilaallisen
arkkitehtuurin, "architectura militariksen", jälkeen oli
linnoitusupseerien koulutuksessa seuraavaksi tärkein aine
siviiliarkkitehtuuri, "architectura civilis". Suuren Pohjan
sodan jälkeen siviiliarkkitehtuuri poistui opetusohjelmasta.
Kuitenkin linnoitusupseerit joutuivat edelleen suunnittelemaan erilaisia
rakennuksia aina kirkkoihin asti. Tarkasteltaessa rakentamista
Lappeenrannassa vuosien 1722–1741 välillä on joka
tapauksessa huomattava, että silloin Lappeenrannassa toimineet
suunnittelijat kuuluivat pääosin vanhempaan sukupolveen.

Linnoitusupseeriksi
pääsylle ja arvoasteikossa ylenemiselle asetettiin vuonna
1699 tiukat määräykset. Niiden mukaan upseerin tuli osata muiden
taitojen lisäksi tietyt siviiliarkkitehdin taidot.
Alikonduktöörin piti muun muassa hallita tiedot rakennusten
sijoittelusta, perustustöistä, muuraustöistä ja
holvauksista sekä portaiden, porttien, ovien, ikkunoiden, takkojen ja
kaakeliuunien rakentamiseen tarvittavat tiedot,  konduktöörin suunnitelmien eli
"desseinien" teko muun muassa corps de garde -rakennuksiin, siltoihin
ja ruutitorneihin. Jos konduktööri halusi yletä luutnantiksi,
tuli hänellä olla taidot muun muassa muonavarastojen ja makasiinien
sekä panimoiden ja leipomojen suunnitteluun. Kapteenin tuli olla
kykenevä suunnittelemaan sotaleiri: "om en hehl Place de guerres
fördehlningh". Viimeisenä vaatimuksena siviiliarkkitehtuurin
alalta oli, että majurin taitoihin piti kuulua kokonaisen ison kaupungin
puolustusjärjestelyjen laatiminen: "om een hehl befestadt stoor stadz
fördelningh".

Vielä
on huomattava, että upseerit saivat muualta Euroopasta tietoja ajan
linnoitustaiteen kehityksestä sekä ulkomaanmatkoilla
että kirjallisuudesta. Ruotsilla oli ennen suurta Pohjan sotaa
Euroopan mantereella provinsseja ja vielä sodan jälkeenkin
joitakin alueita. Yhteyksiä Eurooppaan siis oli.

Saksaan
oli 1600-luvun kuluessa kehittynyt runsaasti linnoittamisen tutkimusta ja
opetusta. Linnoitustiede oli useissa saksalaisissa yliopistoissa oppiaineena,
ja jo vuonna 1600 oli ruotsalaisille tärkeässä Leidenin
yliopistossa opetusta linnoitusopissa. Saksalaisia yliopistoja, joissa
linnoitustiedettä opetettiin, olivat mm. Frankfurt, Königsberg,
Kiel, Giessen – niissä opetus alkoi jo 1600-luvun puolella.
1700-luvun alussa mukaan tulivat mm. Halle, Wittenberg, Jena, Greifswald ja
Würzburg. Ulkomaanmatkoista ja opiskelusta ulkomaisissa
yliopistoissa ei ole säilynyt tarkkoja tietoja. Jotain
ulkomailla opiskelleiden ruotsalaisten määrästä kertoo
kuitenkin Leidenin yliopiston matrikkeli. Sen mukaan vuosina
1620–1700 yli 70 ruotsalaista opiskeli siellä matematiikkaa, johon
Leidenissä liittyi linnoitusoppi. Tutkimuksen kannalta oleellista on
kuitenkin, että ulkomaanmatkoja tehtiin ja vaikutteita ulkomailta
saatiin siinä määrin, että ruotsalaiset linnoitukset
olivat laadullisesti täysin vertailtavissa muiden eurooppalaisten
linnoitusten kanssa – muun muassa linnoituskonttorien
päälliköt Dahlbergistä Löweniin olivat tehneet
ulkomaanmatkoja ja työskennelleet ulkomailla. Dahlberg oli opiskellut
linnoitustaitoa Frankfurtissa, Löwen oli useaan otteeseen
ulkomaisessa palveluksessa muun muassa Hessenissä ja Englannissa.

Eri
maiden linnoitusten periaatteiltaan "kansainvälisen
tyylin" toisaalta ymmärtää, kun ottaa huomioon, miten
laajalle levinnyttä linnoitusten rakentamista koskeva kirjallisuus
oli. Linnoituskirjallisuuden tekee taidehistorian kannalta
mielenkiintoiseksi se, että kirjoissa ei ainoastaan annettu linnoituslaitteisiin
liittyviä rakennusohjeita, vaan kirjat sisälsivät
myös ohjeita linnoituksiin rakennettavista sotilaallisista
siviilirakennuksista, esittelivät rakennuksissa
käytettäviä pylväsjärjestelmiä sekä
puolustuksellisesti parhaita asemakaavoja eri linnoituskaupunkityyppeihin.
Kirjoissa oli usein myös taidokas kuvitus. Myös ruotsalaiset
linnoitusupseerit omistivat linnoitusteoreettista kirjallisuutta.
Haminan asemakaavan laatijalla Axel Löwenillä esimerkiksi
tiedetään olleen hallussaan yli 2000 nidettä käsittävä
kirjasto, jossa arvellaan olleen kaikki tärkeimmät
linnoitusteoreettiset kirjat.

3.4.2 Linnoitusjoukkojen Suomen
prikaati

Ruotsin
linnoitusjoukot oli jaettu viiteen prikaatiin, joista yhden sijoituspaikka
oli Suomi. Suomen prikaatin vahvuus vuonna 1722 oli 14 miestä, joskin
vuosikymmenen loppua kohden osa viroista lakkautettiin.  Linnoitusjoukot hoitivat Suomessa
Hämeenlinnan, Savonlinnan, Kajaanin, Haminan ja Lappeenrannan
linnoituksia. Päämajamestariluutnantin eli prikaatin komentajan
lisäksi joukkoihin kuului yksi majurin, kaksi kapteenin, kaksi luutnantin,
kaksi konduktöörin, kasöörin, materiaalikirjurin
ja neljä käsityöläisen virkaa: vallimestarin,
muurarin, puusepän ja sepän. Suomen prikaatiin oli vuonna 1721 sijoitettu
kapteeni Simon Grundel (siirrettiin Kalmariin vuonna 1730), kapteeni Pehr
Cedersparre, luutnantti Roderik Ryberg (erosi vuonna 1724), luutnantti Anders
Decker ja konduktööri Johan Conrad Cedersparre. Vuonna 1722 tuli
Suomen prikaatiin kapteeni Johan Ammondt. Tutkimuskohteena olevan ajanjakson
loppupuolella, vuonna 1739, prikaatiin olivat sijoitettuina kapteeniksi 1735
korotettu Decker, Adam Reinhardt Brunow (kuoli vuonna 1743), luutnantti Carl
Fredrik Nordenberg, luutnantti I. Werling (kuoli vuonna 1743) ja
konduktööri Jonas Meldercreutz.

Suomen
prikaatinpäällikkönä oli 1721 virkaatekevänä
everstiluutnantti Johan Jacob Faber. Vuonna 1723 Faber siirrettiin majurin palkalle
ja everstiluutnantti Lars Glansenstierna (käytetään myös
nimeä Lorens Glansberg) tuli prikaatinpäälliköksi.
Glansenstierna työskenteli kuolemaansa (vuonna 1740) asti Haminassa.
Vuonna 1731 virkaan nimitettiin everstiluutnantti C.H. Schultz (kuoli
Turussa 1737). Vuonna 1739 prikaatinpäälliköksi tuli Johan
Adam Bläsingh (kirjoitetaan myös Blaesing). Seuraavana
vuonna viran sai everstiluutnantti Filip Nordencreutz.

Suomen
linnoitusprikaatin pääosa oli sijoitettuna Haminaan. Haminan ja
Lappeenrannan linnoitusten suunnittelu taas tapahtui samojen miesten
työnä ja samanaikaisesti. 1720-luvulla olivat Lappeenrantaan
osa-aikaisesti sijoitettuna linnoitusupseereina everstiluutnantti
Johan Jacob Faber, kapteenit Simon Jacob Grundel ja Johan Gustaf Ammondt,
luutnantit Roderik Ryberg ja Anders Decker, konduktööri Johan Conrad
Cedersparre ja Karjalan rakuunoista Lappeenrannan linnoitustöihin
siirretty kapteeni Pehr (Petter) Cedersparre. Sotilasrakentamisesta ja
suunnittelusta Lappeenrannan 1720-luvun rakennusvaiheen aikana
vastasivat pääasiassa everstiluutnantti Faber,
kapteeni Ammondt ja kapteeni Pehr Cedersparre sekä konduktööri
J.C. Cedersparre.

Edellä
mainituista upseereista ainakin Faberilla ja Ammondtilla oli vuonna 1723
Lappeenrannassa vuokratut asunnot. Kun linnoitustyöt jälleen
tauon jälkeen alkoivat 1730-luvun loppupuolella, sodan jo uhatessa, johti
töitä Lappeenrannassa kapteeni Brunow. Hänen vakituinen
sijoituspaikkansa oli kuitenkin Hamina. Ammondtin mainittiin olleen
vuonna 1722 Lappeenrannan linnoitustöiden johdossa, mutta hän
osallistui tiiviisti myös Haminan linnoitustöihin.

3.5 Linnoitustyöt

Pekka
Toivanen päättelee Lappeenrannan linnoitustöiden
läänintilien maksumääräyksien perusteella todella
alkaneen syksyllä 1722.[26] Talven jälkeen työt jatkuivat
samalla hieman yli sata henkeä käsittävällä komennuskunnalla.
Huhtikuussa vuonna 1723 linnoitustöihin komennettiin vielä
lisäksi Savonlinnasta osasto, jossa oli mukana myös ruotsalaisia
täydennysmiehiä. Lappeenrannassa miehet olivat syksyyn asti,
jolloin heidät lähetettiin Ruotsiin.[27]
Työt jatkuivat edelleen keväällä 1724 ja 1725. Vuoteen 1726
mennessä oli kaupunki saatu jo eteläreunaltaan, siis mantereen
puolelta, osittain suojattua. Linnoitustöissä oli vakituisen
135 miehen miehityksen lisäksi sotilaita myös Savon
rykmentistä ja Savonlinnasta.[28]

Elokuussa
1727 Stackelberg raportoi Haminaan ja Lappeenrantaan tekemänsä
tarkastusmatkan päätteeksi, että linnoitustyöt olivat
molemmissa paikoissa lähes täysin valmistuneet ja että tilityksiä
ja selostuspiirustuksia tehtiin paraikaa. Lappeenrannassa oli kesällä
ollut 200 miestä Savon rykmentistä töissä.[29] Linnoitustyöt tehtiin Lappeenrannassa
pääosin ruotusotamiesten voimin, mutta myös muuta
työvoimaa käytettiin – tilityksiin merkittiin runsaasti
irtolaisten tekemiä päivätöitä.[30]
Vallituksista olivat vuosien 1727 ja 1728 selostuskarttojen mukaan
valmistuneet niemen länsi- ja itäreunaan redutit ja niiden
väliin kolme raveliinia, joista kaksi sijaitsi linnoituksen
pääportista länteen ja yksi portista itään.
Vallituksissa oli kahdeksan tykkiasemaa, joista pystyttiin ampumaan vallien
edustalla olevalle avoimelle alueelle. Lisäksi vallien eteen oli kaivettu
kuolleessa kulmassa ollut kulkutie. Linnoituksen ylätasannetta
ympäröi valli.[31]

Vuoden
1726–1727 valtiopäivät supistivat Suomen linnoittamista
verrattuna edellisten valtiopäivien päätöksiin.
Lappeenrannan osalta luovuttiin sinne aiemmin suunnitellun kivisen
puolustustornin rakentamisesta, mutta päätettiin, että aloitetut
maavallitukset tuli saattaa loppuun. Samaten sinne tuli rakentaa ruutikellari.[32] Vuoden 1731 valtiopäivien salainen
valiokunta totesi, että Lappeenrannassa oli tehty
määräysten mukaisia vallitustöitä ja valleja
vahvistettu kolminkertaisella palisadiketjulla ja että koko niemi oli
ympäröity palisadeilla. Myös ruutikellari oli rakennettu.
Tämän jälkeen Lappeenrannassa ei saanut valiokunnan mukaan
enää rakentaa uusia linnoituslaitteita.[33] Seuraavien, vuoden 1734 valtiopäivien,
mukaan valtion rahatilanne ei sallinut Lappeenrannan
rakentamista vahvemmaksi linnoitukseksi, mutta edellytettiin,
että sinne pystytetyt maavallit tuli pitää kunnossa.
Ylläpitotyöhön ei kuitenkaan myönnetty rahaa, joten
linnoituksen kunto kärsi.[34]

Ollessaan
Suomen sotilasylipäällikkönä vuonna 1737 Axel von
Löwen ehdotti sotakollegiolle korjaustöitä Haminassa ja Lappeenrannassa.
Sotakollegio ei kuitenkaan, viitaten valtiopäivien 1734 antamaan
päätökseen, suostunut uusiin linnoitustöihin. Vasta
hattupuolueen noustua valtaan vuoden 1738 valtiopäivillä
myönnettiin Suomen linnoitusten ja niiden mukana Lappeenrannan
kunnostustöihin varoja. Linnoitustyöt olivat tosin vaatimattomia ja
supistuivat Lappeenrannassa huonoon kuntoon menneiden varustusten korjaamiseen
ja puisten esteiden rakentamiseen vuosina 1738 ja 1739.

Kokonaisuudessaan
Lappeenrannan rakentamiseen uhrattiin koko pikkuvihaa
edeltävänä kautena hiukan yli 24 000 talaria. Haminan
rakentamiseen uhrattiin Suomen linnoituksista eniten rahaa – yli 68
000 talaria. Summia ei voi pitää erityisen suurina, kun ottaa huomioon,
että Löwen arvioi Haminaan suunnittelemansa linnoituksen
töiden käynnistämiseen tarvittavan 200 000 talaria ja yhden
bastionin maksavan ainakin 100 000 talaria.

Toisaalta
Lappeenrannankin rakentamiseen käytetty rahasumma oli runsas
suhteessa siihen vaatimattomaan ympäristöön, jollainen
markkinapaikkana toiminut niemi oli. On myös muistettava, etteivät
rakennuskustannukset Lappeenrannassa olleet suuria. Julkisten rakennusten
rakennuskustannukset olivat yleensä vain noin 500 talaria rakennusta
kohden.
Siten 24 000 hopeatalarin sijoittaminen Lappeenrantaan vaikutti
kruunun aiempaan rahalliseen panostukseen verrattuna Lappeenrannan
kehitykseen ja kaupunkirakenteeseen huomattavasti.

Taulukko          Linnoitustöihin
käytetyt rahasummat                Lappeenrannassa
ja Haminassa                                                          vuosina
1722–1741 (hopeatalaria)

LAPPEENRANTA                     HAMINA

1722      483.29

1723      526.23                       938.11

1724    8 688.19                      32
314.20

1725    1 583.22                      5
699.52

1726    2 222.31                      6
281.36

1727    4 644.1                        15
623.25

1728    2 649.12                      2
538.34

1729      871.5                         527.9

1730      255.18                       1
095.9

1731                                        172.30

1732       47.4                          38.23

1733      148.8                         125.16

1734      104.26                       267.06

1735      236.5                         207.31

1736      144.30                       1
243.3

1737       50.12                        188.5

1738      184.22                       771.20

1739      357                            359.1

1740      937.23                       1
491.1

1741      547.2                         967.5

Lähde: Ernst Ericsson: Kungl. Fortifikationens historia. Stockholm
1934, bilaga IV. Luvut on poimittu linnoitusjoukkojen kamarikonttorin
vuonna 1747 laatimasta vuosien 1720 ja 1746 välisenä aikana linnoituksiin sijoitettuja
rahasummia esittelevästä luettelosta.

Sodanvaaran
uhatessa alettiin Suomen linnoituksia varustaa parempaan kuntoon
kesällä 1740. Lappeenrannassa uusittiin pääportti ja sen
molemmilla puolilla olevia tenaljeja ja muita linnoituksen eteläreunan
vallituksia parannettiin. Samaten rakennettiin uusi palisadiketju
eteläisen vallituksen reunoissa olleiden Frisenheimin ja Faberin
reduttien väliin. Linnoitustöiden laajentamista suunniteltiin,
mutta sitä ei enää ehditty aloittaa ennen sotaa.

[1]Jalkanen 1913, s.
111; Halila 1974, s. 110, 111; Toivanen 1980, s. 12.

[2]Halila 1974, s.
112, 113, 168, 169; Toivanen 1980, s. 13, 14.

[3]Juvelius 1919, s.
90-94.

[4]Juvelius 1919, 8,
9, 211.

[5]Juvelius 1919, s.
70-83; Toivanen 1980, s. 31, 32.

[6] Ericsson 1934, s.
58-60; Juvelius 1919, s. 210; Toivanen 1980, s. 30.

[7]Toivanen 1979, s.
339.

Toivanen 1979, s. 346.

[8]Ericsson 1934, s.
36, 37. Axel Löwen oli nuori, mutta jo kokenut linnoitusupseeri.
Hän oli syntynyt 1.11.1686. Suoritettuaan opintonsa hän siirtyi
linnoituskonttorin palvelukseen vuonna 1702. 1704 Löwen nimitettiin
konduktööriksi Wismariin, jossa hän oli seuraavat kaksi vuotta
linnoitustöissä. 1706 hän otti osaa Brabantin sotaretkeen.
1707 hänet nimitettiin luutnantiksi Tallinnaan, josta hän
siirtyi jälleen kahdeksi vuodeksi ulkomaille. Tänä
aikana Löwen palveli kapteeni-insinöörinä Hessenin
joukoissa, joista hän sittemmin siirtyi Englantiin. 1709 hänet
kutsuttiin takaisin Ruotsiin, mutta hän pysyi edelleen ulkomailla edeten
Oranian prinssin kenraaliadjutantiksi asti. 1712 Löwen palasi
ruotsalaisten palvelukseen päämajamestariluutnantiksi
saksalaisiin provinsseihin. Hän joutui samana vuonna tanskalaisten
vangiksi, mutta vapautui jo seuraavana vuonna. 1714 hän osallistui
Wismarin linnoittamiseen. Hänet siirrettiin Norjan rintamalle,
jossa hänet vangittiin vuonna 1716. Löwen vapautui
keväällä 1719 ja hänet nimitettiin 23. lokakuuta, vasta
33-vuotiaana, päämajamestariluutnantiksi ja linnoitusjoukkojen
päälliköksi. Munthe 1919, s. 157-159; Ericsson 1934, s. 2. Axel
Löwen korotettiin vapaaherraksi 14. kesäkuuta 1731. Svensk biografisk lexikon. Band 24, s. 580. Koska Löwenin toiminta
Lappeenrannan seudulla tapahtui pääosin jo 1720-luvulla, en
käytä Löwenin nimestä myös usein kirjallisuudessa
käytettyä muotoa von Löwen.

[9]Ericsson 1934, s.
24, 25; vrt. Toivanen 1979, s. 354, 356, 357. Venäläisten puolelta
rajakomissiota johtivat Viipurin ylikomendantti nuvalov ja hänen lähin
apulaisensa eversti Strekalov. Ericsson 1934, s. 27.

[10]Ericsson 1934, s.
25, 26, 28.

[11]Ericsson 1934, s.
26-28; vrt. Toivanen 1979, s. 353. Lappeenrannan kaupunkikehitykseen isonvihan
jälkeen merkittävästi vaikuttanut Johan Henrik Frisenheim syntyi
Nevanlinnassa saksalaisen papin poikana. Hän toimi aluksi synnyinkaupungissaan
kauppiaana, mutta muutti vuonna 1703, venäläisten vallattua
Inkerinmaan, Viipuriin. Sieltä hän siirtyi ennen kaupungin
antautumista vuonna 1710 Ruotsiin, jossa hän ryhtyi armeijan palvelukseen
ja nimitettiin Ruotsin Suomessa olevien sotajoukkojen komissaariksi.
Frisenheim osallistui muun muassa Armfeltin Norjan-retkeen. Hänet korotettiin
vuonna 1716 sotaneuvokseksi ja aateloitiin Frisenheimin nimellä
(aiemmin Frisius). Frisenheim oli lyhyen aikaa ennen Stackelbergiä
Suomen sotilasylipäällikkönä, ja syyskuussa 1721
hänet nimitettiin Savonlinnan ja Kymenkartanon läänin
maaherraksi. Maaherrana Frisenheim toimi kuolemaansa 12.10.1737
saakka. Juvelius 1919, s. 46, 47; Halila 1974, s. 113; Toivanen 1979, s.
337, 478; Ranta 1987, s. 79.

Ericsson
1934, s. 26-28.

RA
Stackelberg KM:lle 12.8. 1722. DH VI, s. 11; Juvelius 1919, s. 65, 66; Ericsson
1934, s. 34-39; vrt. Toivanen
1979, s. 354. Yhdessä Löwenin ja Frisenheimin kanssa itärajan
kaupunkien linnoittamiseen vaikuttanut Berndt Otto Stackelberg syntyi 1662
Liivinmaalla. Hän osallistui useisiin taisteluihin suuressa
Pohjan sodassa. Vuonna 1702 hän oli everstin arvoisena Porin rykmentin
komentaja. Stackelberg jäi Pultavassa vuonna 1709 vangiksi ja
vapautui vasta vuonna 1721. Hänet nimitettiin seuraavana vuonna
Suomen sotilasylipäälliköksi. Juvelius 1919, s. 64, 66.

RA Stackelberg
KM:lle, syyskuussa 1722. DH VI, s. 13, 15; Juvelius 1919, s. 65, 66; Ericsson 1934, s. 34-39; vrt. Toivanen 1979, s.
353, 354. Vehkalahden ja Lappeenrannan
linnoittamispäätökseen vaikuttivat puolustuksellisten
syiden ohella kaupalliset syyt, joita etenkin Kymenkartanon läänin
maaherra Frisenheim puolusti. Rajaseutu oli tuolloin levotonta, joten
Frisenheimin yritykselle saada Vehkalahdesta tapulikaupunki oli
tärkeää kaupungin suojeleminen hyökkäyksiltä.
Samoin katsottiin tarpeelliseksi linnoittaa merkittävä
tervakaupan kokoaja Lappeenranta. Juvelius 1919, s. 64, 66.

KrA
Försvars- och befästningsplaner rörande Finland. Löwenin muistio 1723:
"Memorial och oforgripelige tankar öfwer Finland en general,
särdeles angående dess defension och på sätte den
inrättas kan". DH VI, s. 23-53.

VA Acta historica, puolustuskomitea kuninkaalle 11.12. 1723. DH VI, s. 69-75. Ericsson 1934, s. 59. Puolustuskomissio piti
Löwenin suunnitelmaa periaatteessa hyvänä, mutta ei
pitänyt sitä kokonaisuudessaan toteuttamiskelpoisena
suurten kustannusten takia. Päätökseksi tuli, ettei
Löwenin suunnitelman mukaista suurta rajalinnoitusta tulisi rakentaa
Vehkalahdelle, vaan tulisi tyytyä tilapäisten maavallitusten
tekoon. Vehkalahden läheisyyteen Strömsbyhyn tuli kuitenkin rakentaa
pomminkestävä puolustustorni. Samalla tavoin tuli linnoittaa
myös Lappeenranta. Myös sinne tuli rakentaa tornirakennelma.
Näiden varustusten pääasiallinen tarkoitus oli kaupan turvaaminen.
Helsinkiä ei tullut linnoittaa, sen sijaan armeijan
päävarastoksi valittiin Hämeenlinna, jonka vanhan linnan
katsottiin sopivan viljamakasiiniksi. Ks. Juvelius 1919, s. 90-93; Ericsson
1934, s. 260, 314; Toivanen 1980, s. 33.

[12]Juvelius 1919, s.
72-78; Löwenin puolustussuunnitelma on julkaistu Documenta
Historica lähdejulkaisusarjassa. Memorial des Generalmajors A. Löwen. Stockholm 1723. DH VI, s. 23-53.

[13]de la Croix 1960, s. 264, 265.

[14]de la Croix 1960, s. 266.

[15]Korkiakangas 1974, s. 47.

[16]de la Croix 1972, s. 55.

[17]de la Croix'n mukaan siviiliarkkitehdit, Filarete,
Francesco di Giorgio ja Bramanten piirin arkkitehdit, käsittivät
radiaalikaupungin vain siviilirakentamisen ideaalikaupungin kannalta, sen
sijaan sotilaalliselle kaupunkisuunnittelijalle kaupungin tärkein
piirre oli sitä ympäröivät linnoitukset, joille siviiliasutus
oli alisteinen. de la Croix 1960, s. 280.

Schwalm 1982,
s. 82, 84.

Schwalm 1982,
s. 86.

Wirilander
1950, s. 13.

Berg 1981, s. 75.

Toivanen 1979, s.
516; Ranta 1980, s. 180-197.

Schwalm
1982, s. 84.

Berg
1981, s. 9.

Berg
1981, s. 13. On huomattava,
että sotilaitten siviilirakennukset - siis majoitukseen,
varastointiin ja työkäyttöön tarkoitetut rakennukset
- eivät aina olleet omia erillisiä rakennuksia, vaan ne
saattoivat sijaita keskenään samassa kompleksissa tai itse
puolustuslaitteiden kuten tornien tai kasemattien yhteydessä. Esimerkiksi
puolustustornissa saattoivat sijaita sotilaiden asuintilat, kirkko,
keittiö, leipomo, panimo, ruoka- ja varusvarastot sekä upseerien
asuintilat ja tietenkin myös tykit. Tiloja saatettiin sijoittaa myös
aiempiin rakennuksiin, Esimerkiksi ison- ja pikkuvihan välisenä
aikana rakennettiin Hämeen linnan yhteyteen parakkeja, makasiini ja
leipomo. Berg 1981, s. 26,
27; KrA SFP. Tavastehus nr 5, 6, 17,
201; Stenius 1973, 4-6.

KrA SFP.
Villmanstrand nr 2, 3, 7, 12.

Jähns
1891, s. 1934, 1944;
Daniels 1912, s. 57-61; Juvelius, 1919, s. 10, 11; Korkiakangas 1974, s. 43.

Jähns
1891, s. 1944.

Diethardt
1742, s. 198.

[18]Eeva Maija Viljo
on luonnehtinut linnoitusupseereita yhdessä yli-intendentti Carl
Hårlemanin kanssa ruotsalaisen 1700-luvun asemakaavataiteen
luojiksi. Viljo 1974, s. 46.

[19]Wirilander 1950, s. 13, 14.

[20]Wirilander 1950, s. 28, 29, 226, 227.

[21]Viljo 1974, s. 15; Corvisier 1976, s. 212,
213; Schwalm 1982, s. 10, 82.

[22]Halila 1974, s. 122; Duffy 1985, s. 117,
176, 183.

[23]Sjöstrand 1941, s. 442, 443.

[24]Munthe 1911, s. 174; Sjöstrand 1941,
s. 84.

[25]Sjöstrand 1941, s. 443.

Ericsson
& Rabe 1930, s. 554, 555.

Munthe 1911, s.140,
142, 144, 146-149; määräykset vaatimuksista antoi 18. maaliskuuta 1699 päämajamestariluutnantti
Carl Magnus Stuart. Munthe
1911, s. 140.

Sjöstrand
1941, s. 168-170.

Sjöstrand
1941, s. 188.

Ericsson
& Vennberg 1925, s. 43; Munthe 1919, s. 157.

Suhonen 1965. Ruotsissa tunnettuja alan perusteokset lienevät olleet ainakin Daniel
Specklen laajalle levinnyt "Architectura von Vestungen"
vuosilta 1599 ja 1608, Jean Errard de Bar-le-Ducin "La fortification
reduicte en art et demonstrée" vuodelta 1600, Jacques Perretin
"Des fortifications et artifices d'architecture et perspective"
vuodelta 1594 ja Simon Stevinsin "Castrametatio" vuodelta 1617.
Merkittäviä hollantilaista linnoituskoulua edustavia
teoksia ruotsalaisille olivat myös Samuel Marolais'n "Fortification
ou architecture militaire tant offensive que defensive" vuodelta
1615, Adam Freitagin "Architectura militaris nova et aucta oder neue
vermehrte Fortification von Regular-Vestungen, von Irregular-Vestungen und
Aussenwercken" vuodelta 1630 ja Matth. Dögenin 1600-luvun puolivälissä saksaksi, ranskaksi ja
latinaksi ilmestynyt "Kriegsbaukunst". Ruotsalaisessa
omistuksessa on todettu olleen myös vuodelta 1645 ilmestyneet
Nicolaus Goldmanin "La nouvelle fortification" ja Andreas Cellariuksen
"Architectura militaris". Vuodelta 1640 voidaan mainita Ant. de Villen teos "De la charge des
gouverneurs de place". Samalta
vuodelta on Johan Wilhelm Dilichin hienon kuvituksen sisältävä
"Periobologia oder Bericht von Vestungsgebewen vieler Örter".
Myöhemmin Saksassa esiteltiin bastionisysteemiä muun
muassa Georg Rimplerin kirjassa "Befestigte Festung" vuodelta 1674 ja
L. C. Sturmin kirjoituksissa, joista Ruotsissakin ilmeisesti
tunnettiin ainakin "Neue Manier zu befestigen" vuodelta 1718.

Ennen Vaubania olivat
ranskalaisen linnoituskoulukunnan tunnettuja teoksia Blaise Franc. de Paganin
"La fortification" vuodelta 1645, Allain Manesson Mallet'n
"Les travaux de Mars ou l'art de la guerre vuodelta 1671-2 ja Blondelin
"Nouvelle manière de fortifier les places" vuodelta 1683.
Sèbastian Lepreste de Vaubanin (1633-1707) työt olivat kuitenkin
ranskalaisen koulukunnan merkittävimpiä. Hänen
töitään painettiin Cambrayn vuonna 1689 julkaisemassa
kirjassa "Vèritable manière de bien fortifier de Mr. de
Vauban" ja kirjassa "L'ingénieur francois" vuodelta 1697.
1700-luvun alkupuolella Vaubanin linnoitusmetodit tulivat yleiseen
käyttöön - mikä näkyy muun muassa Lappeenrantaan rakennetuista
linnoituslaitteista - ja toisaalta ilmestyi useita Vaubanin
metodeita esitteleviä kirjoja. Niistä voidaan mainita 1737-42
julkaistut "Oeuvres Militaires du Marechal Vauban: "Le
Traité de L'attaque des Places" ja "Le Traité de la
Defense des Places" sekä Vaubanin oppilaiden Goulonin
"Mémoires pour l'attaque et la défense d'une place"
vuodelta 1706 ja Belidorin merkittävä ja laajalti levinnyt kaksiosainen
teos "La science des ingénieurs" vuodelta 1729.
Tärkeä linnoitusteoreetikko ja vaikutteiden antaja linnoitusupseereille
oli myös Vaubanin aikalainen, hollantilainen Menno van Coehoorn
(1641-1704), jonka teos "Nieuwe Vestingbouw" ilmestyi vuonna
1685 ja käännettiin saksaksi vuonna 1709, ranskaksi vuosina 1706 ja
1741.

Sjöstrand
1941, s. 5-7; vrt. Duffy 1985, 13-97,
176-217. Luettelossa on mainittu vain joitakin ajan linnoitusteoreetikoista
ja heidän kirjoistaan. Luettelon tarkoituksena on vain antaa kuva
linnoitusupseerien työssään - myös Lappeenrannan
linnoituksessa - käyttämien metodien yleiseurooppalaisuudesta.
Luettelon ulkopuolelle on kokonaan jätetty italialaiset kirjoittajat,
vaikka vaikutteet linnoitusteorioidenkin alalla levisivät Italiasta
Alppien pohjoispuoliseen Eurooppaan. Lisäksi luettelossa ei ole lainkaan
mainittu vuoden 1741 jälkeen ilmestyneitä kirjoja.

Ericsson & Rabe
1930, s. 28; Halila 1974, s. 247.

Ericsson 1934, s.
264, 265; Halila 1974, s. 248, 249.

Halila 1974, s. 247, 248; Toivanen 1979, s. 357, 358.

Ericsson & Rabe
1930, s. 12, 28, 75, 258; Toivanen 1979, s. 356-358.

Johan
Jacob Faber syntyi vuonna 1671 Saksassa. Hän palveli mm. tanskalaisten
joukoissa yleten siellä kersantiksi. Ruotsin palvelukseen hän tuli vuonna 1714, jolloin holsteinilainen
ratsurykmentti, jonka palveluksessa hän oli ratsumestarina,
siirtyi Ruotsin puolelle. Myöhemmin hän linnoittamistekniikat
hallitsevana yleni tilapäiseksi päämajoitusmestariksi
asti. Faber oli sotavankina, vapauduttuaan hänet komennettiin
Suomen prikaatiin vuonna 1721. Faber erosi palveluksesta vuonna 1728 everstin
arvoisena.

Johan Gustaf Ammondt syntyi
1687 Stralsundissa.Hän tuli sotapalvelukseen vuonna 1705, saavutti
luutnantin arvon 1714 ja palveli mm. pommerilaisessa
ratsurykmentissä, josta hänet siirrettiin Malmön
rykmenttiin. Ammondt osallistui Stralsundin linnoitustöihin,
jossa joutui 1715 sotavangiksi. Hän vapautui 1717, ja hänet siirrettiin
1720 liivinmaalaiseen linnoitusprikaatiin kapteenin arvoisena.
Ammondt osallistui myös Vaxholmissa linnoitustöihin.
Hänet komennettiin liivinmaalaisen prikaatin hajottamisen
jälkeen Suomen prikaatiin vuonna 1722. Haminan-Lappeenrannan
linnoitustöistä hänet siirrettiin Hämeenlinnaan,
jossa hän kuoli vuonna 1737.

Pehr Cedersparre siirtyi Suomen
prikaatiin Karjalan rakuunoista vuonna 1721. Cedersparre sai aluksi vain
konduktöörin palkkaa ja opiskeli samanaikaisesti. Hänet
siirrettiin 1733 Ruotsiin.

Johan Conrad Cedersparre syntyi 1699. Hän
toimi vääpelinä Viipurin rakuunarykmentissä,
josta hänet siirrettiin 1718 päämajamestariluutnantti
Glansbergin suosituksesta linnoitusjoukkoihin Jämtlantiin.
Hän suoritti mm. kartoitustöitä Jämtlannissa ja
Härjedalenissa. Vuodesta 1721 J.C. Cedersparre oli komennettuna
Suomen prikaatiin, josta hänet siirrettiin 1731 Göteborgin prikaatiin
luutnantin arvoisena. Munthe 1919, s. 267, 268, 410, 411, 537; Lewenhaupt 1920, s. 183, 184;
Ericsson & Rabe 1930, s. 7, 12, 28, 75, 84, 87, 259; Ericsson 1934, s. 265

Toivanen
1979, s. 357.

KrA Fortifikationsdepartementet. G I kassaräkenskaper 1722-1742. VA mikrofilmi 1560. Ks. Kauppi 1987, s. 5.

[26]Toivanen 1979, s.
360; vrt. Ericsson 1934, s. 314.

[27]Toivanen 1979, s.
361.

[28]RA Stackelberg KM:lle 11.10.1726. DH VI,
s. 86.

[29]RA Stackelberg KM:lle 28.8. 1727. DH VI,
s. 95,96.

[30]Toivanen 1979, s. 362.

[31]KrA SFP Villmanstrand, nr 8-11. Ks. Ericsson 1934, s. 314, 315; Toivanen 1979, s.
364, 365; Toivanen 1980, s. 39.

[32]RA Salainen
valiokunta kuninkaalle 14.4. 1727. DH VI s. 92; Juvelius 1919, s. 100; Ericsson
1934, s. 314. Lappeenrannan tavoin jatkettiin Haminassa
välttämättömiä töitä, Strömsbyn
kivitornista luovuttiin, Hämeenlinnan makasiini edellytettiin
rakennettavaksi loppuun, Savonlinnassa tuli suorittaa vain
välttämättömimmät työt ja Kajaanin linnan
uudelleenrakentamista tuli tutkia. Juvelius 1919, s. 99, 100.

[33]RA Salainen
valiokunta kuninkaalle 25.5. 1731. DH VI, s. 107, 108.

[34]RA Sotakollegio kuninkaalle 30.5. 1734. DH VI, s. 133, 134; Ericsson 1934,
s. 315, 316; vrt. Toivanen 1979, s.
373. Löwenin mukaan Hamina ja Lappeenranta olivat vain varustuksia,
niitä ei voinut pitää linnoituksina. RA Löwen
amiraliteetille maaliskuussa 1731. DH VI, s. 105, 106; vrt. Juvelius
1919, s. 107.

KM Suomen
sotilasylipäällikkö Löwenille 18.5. 1737. DH VI, s. 187; Juvelius 1919, s.
156, 157.

KrA SFP
Villmanstrand nr 14; vrt. Juvelius
1919, s. 178; Toivanen 1979, s. 373.

Ericsson
1934, bilaga IV.

Kauppi 1987, s. 8;
vrt. Halila 1974, s. 128.

Toivanen 1979, s. 391.

KrA SFP
Villmanstrand nr 15-18, 20, 21, 27; vrt. Ericsson
1934, s. 316; vrt. Toivanen 1979, s. 373, 374.