4 RUOTSALAISEN KAUDEN JOUKKO-OSASTOT

Uudenkaupungin
rauhan jälkeen keskeiseksi itärajan kaupungiksi muodostuneeseen
Lappeenrantaan muodostettiin varuskunta jo aiemmin lähialueen
Kymenkartanon läänin jalkaväkirykmenttiin kuuluneista Lappeen ja
Ruokolahden komppaniasta. Niihin kuuluvia joukkoja kerättiin jo
syksyllä 1721 Lappeenrantaan. Osasto suoritti vartiopalvelusta ja rakensi
Lappeenrantaan puolustusvallituksia linnoitusjoukkojen upseerin,
everstiluutnantti Faberin johdolla. Samaan aikaan rajalla partioimaan
määrättiin Uudenmaan rakuunoita. Syksyllä 1722 joukkoja
lisättiin. Lappeenrannassa oli tällöin Toivasen mukaan
127 miehistön jäsentä ja aliupseeria.[1]

Linnoitustöiden
etenemisen myötä kaupunkiin tuli lisää
sotilaskomennuskuntia. Vielä vuoden 1723 talvella käytettiin
Kymenkartanon rykmentin osastoja. Lappeen ja Ruokolahden komppanioista
kaupungissa oli noin 60 miestä, ja uusina miehinä kaupunkiin
komennettiin Äyräpään komppaniasta saman verran sotilaita.
Uutena joukko-osastona helpotti linnoittajien töitä kesällä
1723 Olavinlinnan varusväki. Se lähetettiin kuitenkin jo
syksyllä Ruotsiin. Seuraavana kesänä linnoitustöihin
määrättiin miehiä Savon rykmentistä. Linnoitustöiden
ohella kaupungissa olevat jalka- ja ratsuväkiyksiköt partioivat
rajalla.[2]

Vuosien 1724 ja
1725 jälkeen linnoitustyöt teetettiin pääasiassa
palkkalaisilla. Varuskunnaksi määrättiin kaksi joukkuetta
Pohjanmaan rykmentistä, joka oli nimenomaan varuskuntapalvelukseen
tarkoitettu joukko-osasto. Pohjanmaan rykmenttiä täydensivät
komennuskunnat Savon rykmentistä. Pohjanmaan rykmentistä kaupungissa
vuonna 1725 oli 85 miestä, joiden johdossa – ja samalla varuskunnan
päällikkönä – toimi kapteenin arvoinen upseeri.
Komentajan apuna olivat luutnantti, vänrikki, kolme aliupseeria,
kutsuntakirjuri, välskärin kisälli ja kaksi rumpalia. Pohjanmaan
rykmentin miehet tulivat Toivasen mukaan Kemin, Ilmajoen, Siikajoen,
Pyhäjoen ja Kalajoen komppanioista. Pohjanmaan rykmentin ohella oli
vuonna 1725 Savon rykmentistä varuskunnassa 36 miestä. Sotilaat oli
koottu yhteensä kuudesta eri komppaniasta. Pietari Suuren kuoleman
pelättiin aiheuttavan levottomuuksia, ja tämän vuoksi
Lappeenrantaan koottiin samana vuonna vielä 50 miehen vahvuiset
joukot ratsumiehiä ja jalkamiehiä Kymenkartanon läänin
rykmentistä. Joukot olivat Lappeenrannassa kuitenkin vain
väliaikaisesti.[3]

Pohjanmaan
jalkaväkirykmentti toimi Lappeenrannan varuskuntajoukkona aina
1730-luvulle asti. 1730-luvun alussa Lappeenrannan varusväen
määrä myös nousi. Pohjanmaan siirryttyä
määräjakoisjärjestelmään rykmentin miehet
kuitenkin kotiutettiin. Pekka Toivasen mukaan tämän jälkeen
Lappeenrannan varuskunta muodostui lähinnä
itäsuomalaisista joukko-osastoista. Kymenkartanon ja Savon
rykmenttien ohella varusväkeä komennettiin Lappeenrantaan
ainakin vuonna 1734 myös Hämeen läänin rykmentistä.[4]

Varuskunnan
päällikkönä toimi Pohjanmaan rykmentin alkuaikoina
komppanian päällikön vakanssilla ollut kapteeni Gustaf Gronow.
1731 varuskunta oli jo isompi ja sen komentajana toimi rykmentin
everstiluutnantti Joachim Georg von Ganschou. Pikkuvihan edellä vuodesta 1736
Lappeenrannan taisteluun saakka entisestään laajenneen
varuskunnan päällikkönä taas toimi eversti Ernst Gustaf von
Willebrand.

Vuodesta 1727
lähtien linnoitukseen komennettiin myös vakituinen
tykistöosasto. Osasto kuului osana samana vuonna perustettuun Suomalaiseen
Tykistöosastoon. Vuonna 1934 järjestettiin tykistöjoukot
uudelleen Kuninkaalliseksi Suomalaiseksi Kenttätykistöpataljoonaksi.
Tällöin Lappeenrantaan sijoitettiin myös pataljoonan pieni
esikunta. Lappeenrannassa tykistöosasto koostui aluksi yhdestä 25
miehen vahvuisesta komppaniasta ja neljän miehen vahvuisesta varikko- tai
varuskomppaniasta, jonka jäseniä olivat varikkokirjuri ja
kisällin arvoiset laatikontekijä, pyöräntekijä ja
karkeisseppä. Varsinaisessa komppaniassa oli tykkimiesten lisäksi
runsaasti muitakin toimia.

Komennuskunnan
johdossa toimi Toivasen mukaan kapteenin arvoinen upseeri, tämän
apuna olivat luutnantti, vänrikki, aliluutnantti, överfyrverkare eli
lähinnä ylitulittaja, tykkijunkkari, kaksi kersanttia ja kaksi
alitulittajaa ja kolme konstaapelia. Komennuskunta jakaantui kahteen
tulituskuntaan ja kolmeen konstaapelikuntaan. Näissä oli
vielä kussakin opetuskonstaapeli ja oppilastulittaja. Hieman
monimutkaisen tuntuinen organisaatio johtui siitä, että
Ruotsissa oli tällöin käynnissä tykistön uudistus.
Suomeen komennettu tykistö koostui lähinnä
päällystöstä. Miehistöä taas värvättiin
itse paikalta Suomesta, niin myös Lappeenrannasta.

Ruotsin
tykistö koostui ennen pikkuvihaa pääosin kolmen, kuuden ja
kahdentoista naulan tykeistä. Linnoitustykistö oli 18 ja 24
naulaista. Lappeenrannan linnoituksessa oli lisäksi yksi 40 naulan
mörssäri. Tykeissä oli parannettu lavettimallia ja niihin oli
liitetty suuntausruuvit.

Tykistön
miehet olivat jalkaväkeä pienempi joukko-osasto Lappeenrannan
varuskunnassa, mutta pysyivät toisaalta pitempään kaupungissa.
Toivasen mukaan tykkimiesten ja kaupunkilaisten välillä oli
jatkuvaa vuorovaikutusta ja noin 50 miehen laajuinen tykkimiesosasto
muuttui lähes osaksi kaupunkiyhteisöä. Tykistö lienee ollut
arvostettu joukko-osasto, sillä kaupungin arvokkaimman henkilön
maaherra Frisenheimin poikapuoli palveli tykistössä
ylitulittajana.

Tykistön
komentajina toimi vuonna 1727 komppanian saapuessa kaupunkiin kapteeni
Engelbrecht Brockman. Vuoden 1934 jälkeen majuri Josua Adlerbielke oli
pienen esikunnan johdossa ja kapteeni Lars Åberg varuskuntakomppanian
johdossa. Åberg toimi myös Lappeenrannan taistelussa Wrangelin
joukkojen tykistön komentajana. Taistelussa Åberg joutui toisen
tykistöupseerin, luutnantti Israel Krookin tavoin vangiksi.
Lappeenrannassa palveli myös aliluutnantti Hindrich Schrägell.

Lappeenrannan
varuskuntaa voidaan tarkastella lähemmin ennen ruotsalaisen linnoituksen
kohtalonhetkiä vuonna 1741. Kaupunkiin oli komennettu osa jo 60-vuotiaan
karoliinin, turkulaisen eversti Gustaf von Willebrandin johtamasta
värvätystä rykmentistä. Willebrand oli saanut rykmentin
komennukseensa vuonna 1739, sen aiemman päällikön Per
Adlerfeltin jälkeen.

Willebrandin
rykmentti koostui lähinnä Skånesta kotoisin olevista
miehistä, joskin joukkoja täydennettiin myös suomalaisilla
miehillä – ainakin pohjoiskarjalaisia palveli rykmentissä
Lappeenrannan taistelun aikaan. Ennen komennusta Suomeen – Haminaan,
Lappeenrantaan ja Savonlinnaan – oli rykmentti palvellut suurimmalta
osaltaan Malmön varuskuntarykmenttinä. Rykmentissä oli 26
upseeria. Näistä 3 oli rykmentinupseereita ja 23 alempia
upseeria. Aliupseereita ja kirjureita oli yhteensä 48, signalisteja
8, rummunlyöjiä 16 ja korpraaleita ja miehistöä
yhteensä 800. Lisäksi rykmentin leivissä oli neljä
siviiliä. Näiden joukkojen lisäksi tulivat vielä
rykmenttiä seuraavat siviilit, naiset ja lapset.

Rykmentissä
oli yhteensä kahdeksan komppaniaa. Näistä kolmen komentajana
toimivat rykmentin upseerit: eversti Willebrand, everstiluutnantti
Ruthensparre ja majuri Spaak. Jokaisessa komppaniassa oli viisi aliupseeria,
joista korkea-arvoisin oli kenttävääpeli. Lisäksi kirjuri,
joita oli rykmentissä yksi komppaniaa kohden, laskettiin periaatteessa
kuuluvaksi aliupseereihin. Komppaniaa kohden oli kaksi rummunlyöjää.
Teoriassa sotamiesten ja korpraalien lukumäärä komppaniassa oli
sata miestä, joista korpraaleja kuusi.

Willebrandin
rykmentistä sijoitettiin Hans Hirnin mukaan Lappeenrantaan ensin puolet ja
sen jälkeen viisi komppaniaa. Rykmentin marssiessa
kesällä 1739 Lappeenrantaan oli kaupungissa lisäksi jo
edellä mainittu kapteeni Lars Åbergin ja yhden luutnantin
komennuksessa 125 miehen vahvuinen kaupungin tykkikomppania ja joitakin
työkomennuskuntia, jotka vahvistivat kaupunkiniemen eteläreunan
linnoituslaitteita. Willebrand itse johti Lappeenrannan joukkoja. Joukot
muodostivat Lappeenrannan varuskunnan yhdessä tykistön kanssa.
Willebrand toimi myös varuskunnan komentajana.

Uusi varuskunta
oli aiempaan nähden huomattavan paljon suurempi. Viisi willebrandilaista
komppaniaa mukana seuranneine siviileineen lisäsi kaupungin varuskunnan
lukumäärää ainakin viidelläsadalla hengellä, kun
otetaan huomioon, että kaupungissa edelleen oli tykistöosasto ja
komennuskuntia linnoitustöitä tekemässä. Siten majoitusongelmat
muodostuivat vaikeiksi pienessä kaupungissa. Syksyllä 1739
osallistuivatkin rykmentin sotilaat vanhan parakin korjaamiseen ja uuden
rakentamiseen. Ennen talvea ei majoitustilannetta kuitenkaan saatu kuntoon,
vaan puutteelliset majoitusolot ja etenkin rankka vartiopalvelus aiheutti
paljon sairas- ja kuolemantapauksia.

Varuskunnan
sotilailla oli käytössään yhteensä neljä
parakkia, kun uusi kaksikerroksinen parakki valmistui. Nämä olivat
uusi parakki, neljän huoneen vanha parakki, kolmen huoneen rantaparakki ja
kaupungin rakennuttama parakki. Uudessa parakissa asui yläkerrassa
upseereita ja aliupseereita. Alakerta oli miehistölle ja heidän
vaimoilleen ja lapsilleen. Parakki oli periaatteessa suunniteltu
yhteensä 200 sotilaalle, mutta sinne ei pystytty majoittamaan kuin
168 miestä. Rantaparakkiin pystyttiin kaksoislavereiden avulla
sijoittamaan jokaiseen huoneeseen 48 miestä eli yhteensä 144
miestä. Näiden lisäksi oli vanhaan vuoden 1739 syksyllä
korjattuun neljän huoneen parakkiin majoitettu yhteensä 89
henkilöä. Kaupungin parakkiin mahtui vähiten ihmisiä. Sen
kahdessa tuvassa oli yhteensä 58 miestä. Tilat sotilaille ja
heidän perheilleen olivat äärimmäisen ahtaat,
tämä aiheutti etenkin kosteassa paikassa sijaitsevaan rantaparakkiin
majoitettujen keskuudessa kulkutauteja ja kuolemantapauksia. Majoitusta
vaikeutti myös lämmityspuiden vaikea saanti.

Willebrandin
rykmentin Lappeenrantaan komennetuista miehistä oli jo vuoden 1739
syyskuussa 58 miestä sairaana, lokakuussa oli 95 sairasta ja 10 kuollutta.
Sairaiden määrä nousi seuraavana vuonna toiselle sadalle ja
vuoden 1740 alussa Willebrand raportoi varuskunnasta kuolleen 40 miestä,
joukossa upseereita. Saman vuoden maaliskuussa neljästäsadasta
sotamiehestä tai korpraalista oli terveitä vain 233 miestä.
Kesällä 1740 tautitilanne helpotti hetkeksi, mutta syksyllä
sairastuneiden määrä nousi jälleen. Miehiä sairastui
ja kuoli talven mittaan niin, että keväällä 1741, vaikka
varuskuntaa oli vahvistettu siirtämällä Savonlinnassa aiemmin
ollut komppania Lappeenrantaan, oli palvelukseen pystyvien
määrä vain 342 miestä.

Sotilaiden
tilannetta ei varmaankaan parantanut, että pääosin
skånelaisilla sotilailla ja suomalaisilla kaupunkilaisilla ei ollut
useinkaan yhteistä kieltä jolla kommunikoida ja hoitaa asioita.
Rykmentin päällikön Willebrandin mukaan hinnat Lappeenrannassa
olivat lisäksi korkeammat kuin Ruotsissa tai Pommerissa. Lisäksi
useinkin myös käsityöammatin osaavilla sotilailla ei ollut
köyhällä rajaseudulla mahdollisuutta hankkia sivutuloja.
Tämä kurjisti sotilaiden ja heidän perheidensä tilannetta.

Tilanne
kärjistyi siihen, että skånelaissotilaat hankkivat
lisää toimeentuloa myymällä uusia varusesineitä, joita
he olivat Suomeen komennuksen yhteydessä saaneet. Tämä oli
jyrkästi kielletty, ja siitä rankaistiin muun muassa sotamies
Nils Björkmania. Sotilaiden köyhyyttä kuvannee
myös se, että Hirnin vuoden 1741 viiden ensimmäisen kuukauden
ajalta tilastoimista varuskunnan sotilaiden tekemistä rikkomuksista
varastaminen oli yleisin.

Sotilaiden
kannalta oli ongelmallista, että he saivat ruoka-annoksensa viljana,
eivät siis valmiina leipinä. Annoksessa oli 2/3 ruista ja 1/3 ohraa.
Tämä oli suuri puute Lappeenrannassa, sillä kaupungissa ei ollut
kunnollista myllyä. Lähin vesimylly oli kaukana kaupungista, ja
sotilaiden käytössä oli vain maaherran hankkimat 27
käsikiviparia. Lisää huolta aiheutui kaupungin leipomosta.
Siinä oli vain kuusi pientä uunia, joiden teho ei riittänyt
varuskunnan tarpeisiin. Tällaisessa tilanteessa jotkut sotilaat
pyrkivätkin vaihtamaan annosviljansa kaupunkilaisilta saataviin valmiiksi
jalostettuihin tuotteisiin, olueen ja viinaryyppyihin. Willebrandin rykmentin
surkeat olot Lappeenrannassa päättyivät lopulta vielä
surkeammin Lappeenrannan taisteluun elokuun lopussa 1741. Hävityn
taistelun jälkeen pääsi Haminaan pakenemaan willebrandilaisista
vain 33 miestä muiden joutuessa vankeuteen tai kuoltua taistelussa.

Lappeenrannan
varuskunta oli monin tavoin sidoksissa kaupunkiyhteisöön ja vaikutti
monin tavoin muun muassa kaupunkilaisten elinkeinoelämään.
Linnoituskauden alussa vaikeuttivat varuskunnan ja kaupunkilaisten oloa
monet seikat. Elintarviketilanne oli kireä. Muona-annoksista piti
vielä vuonna 1724 vähentää suolalihan osuutta ja korvata
alenema joko ryyneinä, rahana tai korotettuna tupakka-annoksena.
Ruokapulan takia myös kiellettiin kaupunkilaisia tekemästä
viljastaan olutta tai viinaa. Tämä kavensi kaupunkilaisten
toimeentuloa, sillä näiden tuotteiden myynti oli merkittävä
tulolähde. Kaupunkilaisten toimeentuloa taas edisti se, että
linnoitustöihin palkattiin myös kaupunkilaisia. Näitä
tarvittiin maansiirtotöihin ja ajureiksi, mutta myös kaupunkilaisiin
kuuluville sepille, puusepille, lasimestareille ja muurareille riitti
töitä. Kaupunkilaiset olivat myös upseeriston palkollisina. Vuonna
1724 käytiin nimittäin oikeutta kapteeni Bermanin palveluksestaan
ajaman piian Elli Eskontyttären tapauksesta. Tiedetään
myös kersantti Prinzillä olleen vuonna 1737 Liisa-niminen piika.

Linnoituskauden
alkaessa poistui ainakin osittain Lappeenrannassa aiemmalla
kaupunkikaudella esiintynyt ilmiö, alueen ratsutalonpoikien asuminen
ja kapakanpito kaupungissa. Vuonna 1724 määrättiin kapteeni
Krahnin komppaniaan kuuluvat ratsumiehet Samuli Samulinpoika ja Matti
Nuutinpoika myymään talonsa kaupungissa ja muuttamaan rustholleihinsa.

Varusväen
sotamiehet asuivat etenkin parakkien valmistuttua omissa oloissaan.
Pienessä kaupungissa väestön kanssa oltiin kuitenkin paljonkin
tekemisissä, etenkin vielä 1720- ja 1730-luvulla, kun varusväki
oli suomenkielisiä pohjanmaalaisia tai savolaisia. Lähes kaikkiin
kämnerinoikeuden riitajuttuihin liittyi yhtenä osapuolena sotilas, ja
siten niitä käsitteli myös sotaoikeus. Sotamies Juho Piispa
oli tutustunut väestöön vuonna 1723 ainakin kuudessa eri anniskelupaikassa,
tuntemattomaksi jäänyt pohjalainen sotilas oli taasen joulun
alla 1733 maannut Valpuri Juhontyttären varuskunnan parakin porstuassa.
Oikeuden kanssa eivät joutuneet tekemisiin ainoastaan
vähäväkiset. Vuoden 1733 kuninkaallinen asetus, jolla
kiellettiin julkinen juopottelu, koitui kapteeni Krahnin kohtaloksi
seuraavana vuonna.

Varuskunta ja
alueen muut joukot vaikuttivat Lappeenrannan käsityöläisten
monipuolistumiseen. Muun muassa Karjalan rakuunoissa palveli Lappeenrannassa
asuva pitkälle erikoistunut käsityöläinen,
pistooliseppä Petter Hammarin. Sen leivissä oli myös
kenttävälskäri Johan Jahn. Räätälit olivat
Lappeenrannan suurimpia käsityöläisryhmiä. Tähän
vaikutti läänihallituksen ohella myös varuskunta, sillä
upseerien ja heidän perheenjäseniensä vaatteiden teko
oli räätälien merkittävä työllistäjä.
Upseeristo elätti myös kaupunkiin vuonna 1728 muuttaneen peruukkimestari
Gustaf Rungiuksen.

Ei voi
väheksyä myöskään sotilaiden saamia palkkarahojen
merkitystä pienen kaupungin vähälukuiselle asujaimistolle. Toivasen
laskelmien mukaan Pohjanmaan ja Savon rykmentin miesten eli Lappeenrannan
varuskunnan saamat palkkarahat nousivat vuosittain lähes 5 800 talariin.
Summa oli suuri, kun sitä vertaa kaupungin henkikirjoitettuun
väkilukuun, joka oli 1730-luvulla vain yhtenä vuonna yli kolmensadan.

[1]Toivanen 1979, s.
336, 511.

[2]Toivanen 1979, s.
354, 356, 360, 361. Lappeenrannan läheisyydessä sijaitsi edelleen
1600-luvun tapaan myös ruotujakoisia joukkoja. Uudenkaupungin rauhan 1721
jälkeen Kaarle XI:n aikana muodostettuun Viipurin ratsuväkeen
pohjautuva ruotujakoinen Karjalan rakuunarykmentti menetti osan
värväysalueistaan. Rauhan jälkeen rykmenttiin kuului kuusi
komppaniaa, joissa oli yhteensä 720 miestä. Yksi komppanioista oli
Lappeenrantaa ympäröivän kunnan mukaan nimetty Lappveden
komppania. Lappvedeltä komppanian miehistä oli kotoisin 36
miestä. Lisäksi Majurin komppanian miehistä oli yksi
Lappvedeltä. Miesmääränsä vähennettyä
rykmentti sai nimekseen Karjalan rakuunaeskadroona. Myös Viipurin
jalkaväkirykmentti menetti sodan jälkeen osan ruoduistaan.
Rykmentistä muodostettiin 1920-luvulla Kymenkartanon läänin
jalkaväkirykmentti, jonka komppanioihin kuului myös Lappveden
komppania. VA Militaria II-luettelo.

[3]Toivanen 1979, s.
337, 511. Pohjanmaan rykmentin vahvuus oli sodan jälkeen alkuperäisen
1200 miehen sijasta vain noin 350. Rykmentti oli ensin sijoitettuna Ruotsiin,
jossa muun muassa sen varustusta täydennettiin. Rykmentti siirrettiin
pian Suomeen varusväeksi Haminan, Savonlinnan ja Lappeenrannan
linnoituksiin. Pohjanmaan rykmentti poikkesi muista suomalaisista
rykmenteistä siinä, että se muutettiin ruotujakoiseksi
vasta vuonna 1733. Rekola 1949, s. 214.

[4]Toivanen 1979, s.
511, 512.

Toivanen 1979, s. 511.
Ganschoun apuna oli majuri Johan Starck, kapteenit Winge ja Frese ja lisäksi vielä luutnantti,
kaksi vänrikkiä sekä pataljoonan pappi Tallqvist. Sama.

Hirn 1962, s. 10, 32;
Toivanen 1979, s. 513.

Roos 1949, s. 524;
Hirn 1962, s. 33; Hedberg 1964, s. 25; Toivanen 1979, s. 514, 515, 526, 527; Paulaharju 1982, s. 17, 18.
Tykistöön värvätyt olivat Lappeenrannassa renkejä ja
kisällejä, mutta jotkut vähävaraiset porvaritkin ottivat
pestirahan. Toivanen 1979, s. 515.

Toivanen 1979, s. 514.

Toivanen 1979, s. 514.

Toivanen 1979, s.
478.

Hirn 1962, s. 33, 175; Hedberg 1964, s. 25; Toivanen
1979, s. 515; Paulaharju 1982, s. 18. Åberg kuoli vankeudessa. Hirn 1962,
s. 177. Adlerbielke oli Lappeenrannassa ainakin vuoteen 1737. Vuonna 1736
Lappeenrannassa olleiden Savon rykmentin Henkikomppaniaan kuuluvien Hirvensalmen
ja Ristiinan miesten kristinopin tiedot nimittäin todettiin
piispantarkastuksessa huonoiksi. Tällöin moitteita sai tykistön
majuri Adlerbielke. Majuri Adlerbielken komppanian tykkimies
Lindeblad mainitaan lisäksi todistajana vuonna 1737 käydyssä
oikeudenkäynnissä. Toivanen 1979, s. 491, 517.

Ernst Gustaf von
Willebrand syntyi vuonna 1679 Liivinmaalla. Hän oli aloittanut uransa vapaaehtoisena Narvan
varuskuntarykmentissä. Venäläisten vangiksi hän joutui
vuonna 1714 Isonkyrön taistelussa palvellessaan suomalaisessa
jalkaväkirykmentissä. Willebrand vapautui vasta vuonna 1722. Vuonna
1724 hän sai everstin arvon. Ennen Willebrandin rykmentin muodostamista
palveli Willebrand everstiluutnanttina Turun läänin
jalkaväkirykmentissä. Hirn 1962, s. 10, 11.

Hirn 1962, s. 9-11.
Willebrandin rykmenttiä Lappeenrannassa käsittelevä osuus tässä tutkimuksessa
perustuu Hans Hirnin kirjaan "von Willebrandska regementet
1739-1743".

Hirn 1962, s. 9, 14;
Saloheimo 1980, s. 26.

Hirn 1962, s. 13.

Hirn 1962, s. 32, 73. Willebrandin rykmentin muista
komppanioista everstiluutnantti Ruthensparren komppania oli välillä
komennettuna Savonlinnassa ja kolme komppaniaa oli Suomeen laivauksesta
lähtien sodan syttymiseen saakka kapteeni Strömborgin komennuksessa
Haminassa. Sama.

Hirn 1962, s. 32, 33.

Hirn 1962, s. 33-35.
Jäitten lähdön jälkeen vuonna 1740 oli willebrandilaisilla
taas edessä toinen raskas tehtävä - linnoitusjoukkojen kapteeni Brunowin johdolla tehty
paalutustyö. Siinä kaupunki ympäröitiin järven
puolelta paaluilla. Työ oli äärimmäisen kuluttavaa ja
raskasta, sillä sotilaat joutui kantamaan tukit pois kylmästä
vedestä. Tämän jälkeen sotilaat joutuivat
korjaustöihin Frisenheimin redutissa. Sama.

Hirn 1962, s. 45-47,
52. Sotilaitakin huonommassa asemassa olivat näiden vaimot ja lapset. Näille ei useinkaan ollut tilaa
muualla kuin paljaalla lattialla. Hirn 1962, s. 51.

Hirn 1962, s. 62-67.

Hirn 1962, s. 54, 55.
Sotilaat olivat oikeutettuja käsityöammatin harjoittamiseen
alkukesän harjoituskautta lukuun ottamatta. Hirn 1962, s. 55.

Björkman tuomittiin oikeudessa
kuolemaan. Toivasen mukaan kuolemantuomio olisi aiheutunut varusesineiden
myynnistä. Hirn kuitenkin mainitsee Björkmanin syyllistyneen myös karkuruuteen. Tämä
lienee oikeampi ankaran tuomion syy. Toivanen 1979, s. 518; Hirn 1962, s. 68.
Karkaamisia sattui varuskunnassa silloin tällöin. Vuoden 1741
tammikuussa henkikomppaniasta karannut sotilas saatiin kiinni jo helmikuussa.
Hänen tapauksessaan rangaistuksena oli 18. helmikuuta nelinkertainen
kujanjuoksu 300 miehen kautta, ja kolme päivää
myöhemmin kolminkertainen kujanjuoksi 300 miehen kautta sekä
vielä häpeärangaistus kirkkopenkissä. Hirn 1962, s.
69.

Hirn 1962, s. 69.

Hirn 1962, s. 60, 61;
Toivanen 1979, s. 517.

Toivanen 1979, s.
525, 528.

Toivanen 1979, s.
360, 361.

Toivanen 1979, s.
362.

Toivanen 1979, s.
396, 460, 463.

Toivanen 1979, s.
432, 433. Toivasen mukaan kaupunkiin
asettuneet upseerit ja aliupseerit, jotka olivat "valantehneitä
kaupunkilaisia", saivat kuitenkin jäädä kaupunkiin ja
harjoittaa anniskelua. Näiden joukossa oli ainakin vuonna 1723
porvariksi hyväksytty ja ilmeisesti Viipurista muuttanut vääpeli
Sigfred Merlin. Toivanen 1979, s. 401, 423, 424.

Toivanen 1979, s.
466.

Asiasta käytiin
oikeutta vuonna 1724, sillä
Piispa oli saanut kapakkakierrokseen käyttämänsä rahat
varastamalla. Piispalta jäi vielä käymättä
kuudessa paikassa, jotka edellisten tavoin myös olivat laillistettuja
anniskelupaikkoja. Toivanen 1979, s. 433.

Toivanen 1979, s. 466, 467.

Krahn oli ratsastanut
vahvassa humalassa tulliportista
ulos ja retkahtanut maahan heti tulliportista vasemmalle sijaitsevan
pappilan rakennusten taakse. Toivanen 1979, s. 468, 469.

Toivanen 1979, s.
441.

Toivanen 1979, s.
442, 443.

Toivanen 1979, s. 404, 512. Vielä sotilaiden palkkoja
suurempi oli lääninhallituksen virkamiesten vuosittaisten palkkojen
merkitys. He saivat vuosittain palkkoina yli 10 000 hopeatalaria. Toivasen
mukaan usean käsityöläisen, esimerkiksi peruukintekijän ja
puutarhamestarin, toiminta Lappeenrannassa perustui
lääninhallituksen paikalla oloon. Toivanen
1979, s. 483, 484.