5 LAPPEENRANTA
– RUOTSALAINEN VARUSKUNTAKAUPUNKI 1

5.1 Faberin ja
Johan Conrad Cedersparren asemakaavasuunnitelma. 1

5.1.1
Suunnitelmakartan ajoitus. 1

5.1.2
Kaupungin portti 4

5.1.3
Katuverkko ja asemakaavasuunnitelman muut osat 6

5.1.4
Kaavasuunnitelman erityispiirteitä. 7

5.2 1600-luvun
kaavan jatkuvuus 1700-luvun varuskuntakaupungissa. 9

5.3
Kaupunkirakenne vuoteen 1726 mennessä. 14

5.4
Varuskuntakaupungin rakennukset ruotsalaisella kaudella. 17

5.4.1 Parakit 19

5.4.2 Muut
sotilasrakennukset 22

5.4.3 Muut
julkiset rakennukset 24

5.5
Kaupunkirakenne ruotsalaisen kauden jälkipuolella. 26

5.6  Kaupunkirakenteen erityispiirteitä. 30

5.7
Kaupunkirakenteeseen vaikuttaneet tekijät ruotsalaisella kaudella. 31

5 LAPPEENRANTA – RUOTSALAINEN
VARUSKUNTAKAUPUNKI

Lappeenrannassa
oli ruotsalaisella kaudella kaupunkilaisten rakennusten lisäksi
Lappeen pitäjäyhteisön kirkko, maaherra oli
sijoittanut residenssinsä kaupunkiin, ja kaupungissa pidettiin
1600-luvun tapaan Saimaan alueen tuotteita kokoavat markkinat. Sotilaiden,
kruunun siviilihallinnon ja kaupunkiyhteisön toimintojen alueellista
sijoittamista varten linnoitusvallitusten sulkemalle niemelle
laadittiin asemakaava.

5.1 Faberin ja
Johan Conrad Cedersparren asemakaavasuunnitelma

Ensimmäinen
linnoitetun Lappeenrannan asemakaavasuunnitelma on Axel Löwenin
mukana rajankäynnissä olleiden linnoitusupseerien everstiluutnantti
Johan Jacob Faberin ja konduktööri Johan Conrad Cedersparren
allekirjoittama.[1]
1600-luvun kaupunkiniemi oli suunnitelmassa linnoitettu etelästä
monipolvekkeisella bastionijärjestelmän mukaisella linnoitusvyöllä.
Niemen etelästä sulkevan vallituksen lisäksi oli
linnoituksen ruutukaavaan kaavoitettu laki piirustuksessa ympäröity
ylätasanteen topografiaa seuraavalla vallituksella.
Eteläpuolella oli kaupungin pääportti. Siten voidaan
todeta, että suunnitelmassa oli linnoituksen laesta tarkoitus
rakentaa varsinainen linnoitus, sillä ranta-aluetta suojasi vain
etelässä niemelle pääsyn estävä vallitus ja
rantaa kiertäväksi merkitty paalutus.

Länsirantaan
oli suunniteltu paikallisiin vaatimattomiin oloihin nähden
suurisuuntainen "alakaupunki", joka oli tarkoitettu ennen kaikkea
kaupan ja hallinnon käyttöön. Linnoitusupseerit olivat
nimittäin piirtäneet alueelle torin, jota
ympäröivät myöhemmistä karttaselvityksistä
päätellen toteutuneet julkiset rakennukset[2],
torille johtavan tien varteen selkeästi artikuloidut korttelit ja
vielä rantaa seuraava laituri, joka oli koko länsirantaan kaavoitetun
alueen mittainen. Ylätasanteesta ja länsirannasta poiketen ei
niemen pohjois- ja itärannalle ollut suunniteltu tai ainakaan piirretty
ruutukaavan mukaista asutusta.

5.1.1
Suunnitelmakartan ajoitus

Pekka Toivanen
on ajoittanut  everstiluutnantti
Faberin ja konduktööri Johan Conrad Cedersparren
päiväämättömän kartan Lappeenrannan
ensimmäiseksi linnoitus- ja asemakaavasuunnitelmaksi.[3]
Toivasen mukaan suunnitelman varhaisuudesta puhuvat useat sen
yksityiskohdista. Siihen piirretty linnoitusniemen lakea
ympäröivä vallitus muun muassa seurailee rinteen reunoja paljon
monipolvekkeisempana kuin myöhemmät yksinkertaistetut
suunnitelmat. Lisäksi suunnitelmaan merkityistä viidestä valli-
ja kaivantoprofiilista ilmenee niiden pohjana ollut rinteen muoto.[4]

Toivasen
perustelu tuntuu luotettavalta, kun vertaa karttaa muuhun Lappeenrantaa ennen
pikkuvihaa käsittelevään karttamateriaaliin –
kaavoittamisen pohjana on epäilemättä ollut Faberin ja Johan
Conrad Cedersparren allekirjoittama kaavasuunnitelma tai jokin muu
samankaltainen suunnitelmakartta. Faberin ja Cedersparren suunnitelman
varhaisuuden puolesta puhuu lisäksi vielä se, että Lappeenrantaa
kutsuttiin 1720-luvun alkuvuosina Lappstrandin nimellä ja kartan oikeaan
alareunaan on kirjoitettu nimekkeeksi "Dessein af Lappstrandh";
muut 29 Lappeenrantaa koskevaa Ruotsin sota-arkistossa säilytettävää
karttapiirustusta on nimetty Willmanstrandin nimellä. Toisaalta
Toivasen arvio siitä, että kartta ajoittuisi jo vuoden 1722
kesään tai syksyyn, tuntuu liian aikaiselta siihen
nähden, että karttaan on merkitty toisen kaupungista
lähtevän tien johtavan "Fredrikshamniin". Vehkalahdelle
nimittäin myönnettiin "erityisenä kuninkaan armonosoituksena"
uusi nimi Fredrikshamn vasta kaupungin privilegioissa 18.7.1723.
Lisätietoa kartan ajoitukseen saadaan, kun otetaan huomioon,
että toinen kartan allekirjoittanut linnoitusupseeri –
everstiluutnantti Johan Jacob Faber – oli virkavapaalla ja
oleskeli Ruotsissa vuodesta 1725 syksyyn 1726, jonka jälkeen hän
osallistui vuonna 1727 Haminassa kaupungin linnoittamisen kustannuksia
selvitelleen komission työhön ja erosi palveluksesta vuonna
1728,
jota vuotta myöhäisempi kartta siis ei ainakaan voi olla. Vanhin
päivätty ja tässä mainittua karttaa selvästi
myöhäisempi Lappeenrantaa käsittelevä kartta
Ruotsin sota-arkistossa on vuodelta 1726; sitä edeltävältä
vuodelta on kuitenkin säilynyt kesällä rakennetun
parakin piirustus. Edellä mainitun lähdemateriaalin
perusteella voidaan päätellä, että kartta ajoittuu vuosien
1722 ja 1725 väliseen ajanjaksoon.

Suunnitelman
vasempaan yläreunaan kirjoitettu teksti Lit:A antaa
suunnitelmakartasta vielä lisää tietoa. Merkintä tarkoittaa
sitä, että kartta on kuulunut liitteenä jonkin asiakirjan
yhteyteen. Kun tiedetään, että kartta joka tapauksessa ajoittuu
Lappeenrannan linnoittamisen alkuvaiheeseen 1720-luvulle, ja
tiedetään, että Lappeenrannan linnoittamissuunnitelma
vahvistettiin vuoden 1723 valtiopäivillä, voidaan suunnitelmakartan
asiakirjayhteyttä etsiä vuoden 1723 valtiopäivien asiakirjoista.
Lukemistani vuoden 1723 valtiopäivien asiakirjoista mainitaan vain
yhdessä, että Lappeenrantaan suunnitelluista puolustuslaitteista
on asiakirjan liitteenä ollut suunnitelmapiirustus.
Kyseessä on Valtionarkistossa säilytettävä
puolustuskomission lausunto Suomen puolustuskysymyksestä joulukuussa
1723. Faberin ja Cedersparren suunnitelmakartta sopii ulkonaisesti
hyvin asiakirjan liitekartaksi. Asiakirjassa on ensinnäkin mainittu liitteen
olevan "Dessein", jota sanaa käytetään myös
kartan otsakkeessa. Lisäksi asiakirjassa käytetään Lappeenrannasta
nimitystä "Lappstrandh" – aivan kuten Faberin ja
Cedersparren kartassa. Haminasta taas asiakirjassa käytetään
nimitystä "Wekelax eller Fredrichshamn" – ja kartassa
on mainittu tien pääportilta johtavan Fredrikshamniin. Toisaalta
taas kun asiakirjassa viitataan liitekarttaan, viitataan samalla myös
suunniteltuihin pomminkestäviin torneihin, jotka tuli rakentaa
Haminaan ja Lappeenrantaan.

Faberin ja
Cedersparren suunnitelmakartassa on merkitty kirkkomaan aidan
koillispuolelle, osittain aidan päälle, kahdeksankulmaisen rakennelman
pohjakaava. Siihen on merkitty aukot kirkkomaan sisäpuolelle ja
itäpuolelle. Pohjakaava herättää kysymyksen
siitä, voisiko se olla suunniteltu puolustustorni. On kuitenkin
mahdollista, että se kuvaa kirkon tapulia tai isossavihassa raunioitunutta
tapulia. Asian varmistaminen on ongelmallinen sen vuoksi, että
tapulin sijainnista ja ulkonäöstä ennen isoavihaa ei ole tietoja
eikä sitä myöhemmässä karttamateriaalissa
ole merkitty kirkkomaan kulmaan. Kahdeksankulmio on joka tapauksessa
merkitty suunnitelmakarttaan samalla värillä kuin puolustuslaitteet
ja toisaalta kirkon vaaleanpunaisesta poikkeavalla
värillä. Merkinnän tarkoitus jää siten avoimeksi,
joskin kahdeksankulmainen muoto ja sijainti kirkkomaan kulmassa viittaavat
siihen, että merkintä olisi tarkoittanut kellotapulin sijaintia.
Suunnitelmapiirustuksen ja asiakirjan sisällölliseen yhteyteen taas
viittaisi kartan vasempaan reunaan ylhäältä alas kirjoitettu
teksti: "Bakom desse ort Längre Nordig Liggande Öar, kan Sig
Galler Flåttan uppehålla". Teksti viittaa myös
puolustuskomitean lausunnossa kirjattuun tarpeeseen valmistaa kaleereita tai
aseistettuja aluksia Lappeenrannasta aina Savonlinnaan ulottuvalle Saimaan
osalle. Aluksia olisi käytetty puolustustarkoituksiin ja kuljetuksiin.
Puolustuskomission lausunto ei toisaalta taaskaan selitä Faberin ja
Cedersparren karttaan esimerkiksi "alakaupunkiin" ja
porteille merkittyjä kirjaintunnuksia. Suunnitelmakartan
asiakirjayhteys jää siis toistaiseksi avoimeksi.

Edellä
käsitellyn aineiston perusteella kartta joka tapauksessa ajoittuisi vuoden
1723 syksyyn, joskaan aivan tarkkaa ajoitusta ei lähdemateriaalin
puutteellisuuden vuoksi voida saada. Vertailun vuoksi voidaan panna merkille,
että Suomen puolustussuunnitelman laatija Axel Löwen oli
esittänyt puolustuskomissiolle Vehkalahden linnoituksesta
tekemänsä suunnitelmapiirustuksen maaliskuussa
1723.

5.1.2 Kaupungin
portti

Faberin ja
Cedersparren suunnitelmapiirustuksessa kaupunkiniemen sulki
etelästä, mantereen puolelta, monipolvekkeinen
linnoitusvallitus. Vallit oli sijoitettu jyrkkää rinnettä
hyväksi käyttäen rinteen yläosaan, siten että
ylhäältä linnoituksesta oli vapaa ampuma-ala linnoituksen
edustalle ja Viipuriin ja Haminaan johtavien maanteiden suuntaan.
Rinteen alaosassa, niemen rantoja kiertäen, ympäröi
linnoitusniemeä vielä paalutus. Linnoitukseen johtavat maantiet
yhtyivät piirustuksen mukaan rinteen alareunassa ennen paaluaitausta.
Ennen tuloaan linnoituksen päävallin kohdalle tie kiersi sen eteen
suunnitellun raveliinin itäpuolitse. Päävallin läpi tie
kulki kapeana ylittäen ensin vallihaudan siltaa myöten ja läpäisten
vallin sisäpolvekkeen kohdalta. Aukon jälkeen oli tien
molemmille puolille suunniteltu kaksi samankokoista rakennusta.
Rakennusten käyttötarkoitusta ei kartassa ole ilmoitettu, mutta
myöhemmät karttaselvitykset osoittavat, että heti
linnoituksen pääportin jälkeen sijaitsivat corps de garde- eli
vartiorakennus ja tullikamari. Rakennusten jälkeen seurasi vielä
puolikaaren muotoinen, muita valleja korkeampi tenaljivalli, jonka tie
läpäisi keskeltä.

Porttiaihetta
oli suunnitelmassa käsitelty kiinnostavasti. Vallitukset kohosivat
suunnitelman mukaisessa muodossaan tieltä katsoen porrasteisesti
rinteen yläosaa kohden. Jyrkkänä tietä vastaan kohoavan
raveliinin takana avautui kaupunkiin päin porttiaihe, jossa kapea vallin
aukko leveni kaupunkiin päin mentäessä. Aukon jälkeen
seurasi vallien välinen aukio, jossa tien molemmilla puolilla olevat
kruunun rakennukset olivat vallinaukon jatkeena. Niiden jälkeen
sijaitsivat vielä viimeisenä lukkona kaupunkiin päin
kaartuvat tenaljit, joiden jälkeen suunnitelmassa avautui kaupungin
pääkatu.

Aihetta on
suunnitelmakartassa käsitelty niin taitavasti, että voidaan
pitää mahdollisena, että linnoituksen sisäänkäynnin
korostamista olisi suunniteltu valeperspektiivin avulla. Lars Petterssonin mukaan
Lappeenrannan kanssa samanaikaisesti rakennetun kaksoiskaupungin toisen puoliskon
– Haminan – rakentamisen yhteydessä  käytettiin tietoisesti
valeperspektiiviä. Lappeenrannan suunnitelmakartassa valeperspektiivillä
olisi portin kohdalla korostettu linnoitusmuurien suuruutta ja portin
symbolimerkitystä linnoitukseen tai linnoituksesta kulkeville.
Petterssonin mukaan bastionijärjestelmään perustuva
linnoitusarkkitehtuuri – johon myös Lappeenrannan voi
luokitella –  oli erityisen
soveltuva valeperspektiivin käyttämiseen. Hän on
osoittanut, että valeperspektiivi oli tunnettu Ruotsin ylimmissä
arkkitehti- ja upseeripiireissä 1600-luvun lopusta 1700-luvun
kolmannelle neljännekselle saakka. Portin merkitys arkkitehtonisena
elementtinä korostui 1600-luvun jälkipuolella ruotsalaisessa
kaupunkiarkkitehtuurissa. Kaupungin portin korostamisen teema
näkyi Tessinillä Norrtullin portissa jo vuonna 1670. Linnoitusjoukkojen
päällikkö Erik Dahlberg korosti vuonna 1686 Narvassa
Königstorgin porttia sijoittamalla heti sen sisäpuolelle
porttiaukon molemmille puolille rakennukset. Rakennukset oli sijoitettu
siten vinottain, että portin puoleisessa päässä rakennukset
olivat lähempänä toisiaan. Siten muodostui porttia korostava
tilarakenne. Dahlbergin lisäksi aihetta käytti Paul von Essen
Pärnussa vuonna 1696.

Eeva Maija
Viljon mukaan portteihin kiinnitettiin linnoituksissa suurempaa huomiota
kuin muihin sotilaallisiin rakennuksiin. Hänen mukaansa portilla oli
linnoituksissa symbolimerkitys – portti ilmaisi eron
sisäpuolella olevan alueen ja ulkopuolen välillä, portti
symbolisoi myös rajalla tapahtuvaa selektiota. Portti miellettiin
myös hallitsijan ja valtakunnan mahtavuuden ilmaukseksi ulkomaisia
vierailijoita varten.

Faberin ja
Cedersparren allekirjoittamassa suunnitelmakartassa Lappeenrantaa varten
oli portin jälkeen Dahlbergin ja von Essenin suunnitelmien tavoin
sijoitettu molemmille puolille rakennukset. Rakennusten takana oli kuitenkin
näistä suunnitelmista poiketen lähes puoliympyrän
muotoinen tenaljivalli, jonka keskellä olevasta aukosta rakennusten
välistä kulkeva tie jatkui itse kaupunkiin. Tenaljivallin
sijoittelulle oli jo olemassa aikaisempi esimerkki siviiliarkkitehtuurin
puolelta. Nikodemus Tessin nuoremman ehdotuksessa Tukholman linnan
ympäristön asemakaavaksi vuosilta 1712–1713 voidaan
nähdä hänen käyttäneen aukioiden luomiseen
puoliympyrän muotoista rakennetta, jonka keskelle avautui aukko.
Lappeenrannan suunnitelmassa aukollisen puoliympyrän muodostama
tenaljivalli ja rakenne oli yhdistetty aiemmin käytettyyn porttiteemaan,
mutta käytännössä oli kuitenkin muodostunut Tessinin
suunnitelman kaltainen barokkimainen tilailluusio.

Sotilasarkkitehtuurin
puolella on olemassa Lappeenrannassa käytetylle porttiteemalle
hyvinkin kansainvälisiä vastineita. Idea kaupunkiin tulevan tien
kierrättämisestä raveliinin ohitse, vallihaudan yli ja tenaljin
läpi esiintyy linnoitusteoreettisessa kirjallisuudessa jo 1600-luvun
alkupuolelta lähtien. Sama porttiteema on toteutettu esimerkiksi
Vaubanin vuonna 1699 suunnittelemassa kuuluisassa Neuf-Brisachissa.
Siellä vallitukset tietenkin ovat suuremmat ja monikerroksisemmat,
mutta periaatteessa teema on sama. Neuf-Brisachia myös käytettiin
1700-luvun alkupuolella linnoitusteoreettisessa kirjallisuudessa
esimerkkinä Vaubanin linnoitustyylistä.

Voidaan
tietenkin asettaa kyseenalaiseksi, oliko tilailluusion luominen
Lappeenrannan pääportin kohdalla tarkoituksellista.
Tarkoituksellisuuden puolesta kuitenkin puhuvat Lars Petterssonin tulkinnat
siitä, että samanaikaisessa Lappeenrannan sisarkaupungin
Haminan rakentamisessa tilailluusioita luotiin tietoisesti. Pettersson
pitää Haminan Ulrika Eleonoran kirkon suunnitelmaa Tukholmassa
sijaitsevan "Jean de la Valleen Katariinan kirkon pohjakaavan
sijoittamisena Löwenin asemakaavaan perustuvan torille päin kapenevan
tontin, Palma Nuovan, ja Piazza del Popolon tapaisten ratkaisujen ja barokin
valeperspektiivin innoittamana". Hän kuitenkin huomauttaa,
että menettely on valeperspektiivin vastainen, joskin sitä voidaan
pitää ennakkoluulottomana. Hänen mukaansa kirkossa ei ole
voitu kokea valeperspektiiviefektiä kuin keskitilasta kapeneviin
ristivarsiin katseltaessa. Vaikka kirkon rakenteen vertaaminen Lappeenrannan
pääportin suunnitelmaan on arveluttavaa, voidaan silti ottaa
huomioon, että Lappeenrannassakin valeperspektiivi olisi toteutunut
– jos Faberin ja Cedersparren suunnitelmakartta olisi toteutettu sellaisenaan
– vain juuri portin kohdalta katsottaessa kohti linnoituslaitteiden
muodostamia kapenevia tilarakenteita. Toki on myös mahdollista,
että valeperspektiiviä ei ajateltu lainkaan portin suunnittelussa,
vaan pyrkimyksenä oli vain käyttää hyväksi
puolustuksellisesti edullista tilarakennelmaa.

5.1.3 Katuverkko
ja asemakaavasuunnitelman muut osat

Noin 20 –
22 kyynärää leveä kaupungin pääkatu kulki suoraan
linnoituskaupungin halki ja laskeutui pohjoisportin kautta niemen
pohjoisrantaan. Pääkadun suuntaisesti linnoitusmäen
itäreunalle oli suunniteltu toinen katu, joka päättyi ylätasannetta
ympäröivään linnoitusvalliin rajoittuvaan,
tarkempaa luonnostelua vailla olleeseen kortteliin. Sen päättymiskohdasta
alkoi linnoituksen laen pohjoisin poikkikatu. Poikittaiskatuja oli laelle
suunniteltu yhteensä viisi. Keskimmäisen poikkikadun
jatkeena länteen oli linnoituksen laen ja niemen länsireunalla olevan
tasaisemman, entisen markkinapaikan alueen väliseen rinteeseen
suunniteltu portaat. Portaat päättyivät länsirantaan
suunnitellun, rakennusten ympäröimän torin itäreunaan.

Torilta
pohjoiseen päin lähteväksi oli suunniteltu laen
säännöllisestä ruutukaavan kulmasta poikkeava, niemen
länsirannan suuntaisesti kulkeva leveä pitkittäiskatu.
Sen leveys oli mittakaavan mukaan lähes 25 kyynärää. Aivan
niemen luoteisosassa olevassa sarven muotoisessa maakaistaleessa kulki
pitkittäiskadun suuntainen, vain 10 kyynärän levyinen
lyhyempi katu. Pitempää pitkittäiskatua leikkasi
puolivälissä tonttirivistöä lyhyt poikittaiskatu,
jonka leveys oli mittakaavan mukaan 15 kyynärää. Torilta pohjoiseen
kulkevan kadun jatkeeksi pohjoisrantaan oli piirretty rannan muotoja
seuraileva, noin 20 kyynärää leveä katu. Se
päättyi kohtaan, jossa linnoituksen pääkatu laskeutui
laelta pohjoisrantaan.

Asemakaavasuunnitelmassa
muodostettiin pääkadun ja itäisen pitkittäiskadun
väliin viisi korttelia. Idempänä olevan pitkittäiskadun ja
vallin väliin jäi suunnitelmassa kolme kapeaa suorakaiteen
muotoista korttelia ja yksi vain yhden tontin suuruinen kortteli.
Pääkadun eteläpuolella oli kolme korttelia. Eteläinen,
kirkon vieressä oleva kortteli oli jätetty aukioksi. Pohjoisin,
vallitukseen rajautuva kortteli oli pääkadun itäpuolella olevan
korttelin tavoin jätetty tarkemmin muotoilematta. Pääkadun
päässä niemen pohjoisrannassa oli kadun molemmilla puolilla
yksi kortteli. Länsirannalla pohjoiseen kulkeva pitkä katu ja
sen keskeltä katkaiseva lyhyt katu muodostivat alueelle neljä
pientä korttelia. Lisäksi pitkittäiskadun suuntainen
lyhyempi katu muodosti niemen luoteiskärjen "sarveen"
vielä viidennen korttelin.

Kirkon pohjoispuolelle
oli asemakaavasuunnitelmassa jätetty aukio. Suunnitelman mukainen aukio
rajoittui yhdeltä sivultaan kirkkomaan aitaan, yhdeltä sivultaan
linnoitusvalliin ja kahdelta sivulta sitä reunustivat kadut.
Aukio ei suunnitelmassa kuitenkaan täysin hahmotu, koska
ylätasanteella oli jätetty tasanteen reunaa pitkin kulkevaksi
suunniteltuun vallitukseen rajautuvat korttelit keskeneräisiksi.
Länsirantaan oli suunnitelmassa merkitty tori, jolle linnoitusmäeltä
tulevat portaat johtivat. Tori oli suunnitelman mukaan lähes
neliön muotoinen, avokulmaiseksi muodostuva aukio. Rannan ja torin
väliin oli sijoitettu kaksi rakennusta, joista pohjoisempana
sijaitseva oli pienempi. Rinteen puolella oli yksi rakennus. Pohjoisessa tori
rajoittui kortteleihin, ja sen koilliskulmasta lähti korttelit
jakava läntinen pitkäkatu.
Portaat, rinteen puolelle sijoitettu yksi rakennus ja rantaan
sijoitetut kaksi rakennusta olivat niistä pohjoiseen sijatsevien
kortteleiden ja katujen kanssa regulariteetissa. Sen sijaan torin
eteläpuolelle piirretty rakennusryhmittymä poikkesi muutaman
asteen muun ranta-alueen ruutukaavasta.

Vastaavanlaisia
rantatoreja on ollut jo 1600-luvulla Kristiinankaupungissa ja
Raahessa. Kaupungin ylätasanteelle, kirkon viereen suunnitellun
tyyppisestä avokulmaisesta aukiosta taas on esimerkki
myöhemmältä ajalta, vuoden 1731 Kajaanin asemakaavasuunnitelmassa.
Sitä Lappeenrantaan verrattaessa on mielenkiintoista huomata,
että sen tekijä Pehr Cedersparre oli mukana Lappeenrannan
linnoitustöissä ainakin vuoteen 1728 asti. Kajaanissa aukio Liliuksen
mukaan heijasteli kaavan sotilaallista luonnetta ja oli tarkoitettu markkinoiden
pitoa ja sotilaallisia harjoituksia varten. Myös Lappeenrantaan suunniteltu
aukio voidaan nähdä ensisijaisesti sotilaallisluonteisena.
Sen sijaan "alakaupungin" tori oli suunnitelmassa sijaintinsa,
sataman läheisyyden ja sitä ympäröivien hallinnollisten,
kaupallisten ja asuinrakennuskorttelien vuoksi perinteinen
kaupallis-hallinnollinen tori.

5.1.4
Kaavasuunnitelman erityispiirteitä

Faberin ja J.C.
Cedersparren asemakaavasuunnitelmaa tarkasteltaessa huomio kiinnittyy
kartassa oleviin regulariteetin vastaisiin piirteisiin. Niillä tarkoitetaan
tässä tekijöitä, jotka eivät ole tiukan
säännöllisen ruutukaavan mukaisia. Ensinnäkin
voidaan panna merkille kirkon ja kirkkomaan sijainti suunnitelmapiirustuksessa.
Ne sijaitsivat linnoituksen ylätasanteelle suunniteltuun
säännölliseen kortteliverkkoon nähden eri kulmassa. Koska
kirkko sijaitsi samassa paikassa jo Aspegrenin suunnittelemassa
Lappeenrannan ensimmäisessä kaavassa 1600-luvun puolivälissä, ei
kyseessä voine olla kirkkomaan ja muun kaavoitetun alueen
tarkoituksellinen sijoittaminen epäsymmetrisesti, vaan
kaavasuunnittelijoiden on täytynyt vain ottaa huomioon tosiasiallinen
tilanne ja sopeuttaa uusi kaavasuunnitelma vanhaan kirkkoon ja
kirkkomaahan. On muistettava, että kirkko oli rakennettu jo ennen
Lappeenrannan kaupungiksi tuloa ja se säilyi edelleen Lappeen
pitäjän kirkkona, vaikka Lappeenranta menettikin
kaupunkioikeutensa. Kirkko säilyi paikallaan myös yli isonvihan
melskeiden ja vuoden 1741 yli aina Vanhan Suomen kauteen saakka. Se tuhoutui
vasta kesällä 1790 salamaniskun sytyttämässä tulipalossa.

Ylätasanteella
oli myös toinen regulariteetin vastainen tekijä, nimittäin
tonttien sijoittelu. Ylätasanteen kortteleihin oli Faberin ja Cedersparren
allekirjoittamassa suunnitelmassa hahmoteltu ilmeisestikin tontteja tai
rakennusten paikkoja. Ne olivat kuitenkin erikokoisia ja siten sijoiteltuja,
että ne perustuivat kirkon tavoin linnoitusmäellä ennen suunnitelmaa
vallinneeseen tilanteeseen. Tällä tavalla
piirrettyjä olivat erityisesti länsirantaan johtavien portaiden
koillispuolella olevan korttelin tontit. Kortteliin oli merkitty vain
kuusi "tonttia", jotka olivat kolmea eri kokoa. Korttelin linnoituksen
pääkadun sivulle päin olevat kolme "tonttia" olivat
kaikki erikokoisia, ja kahden eteläisimpänä olevan
merkinnän väliin jäi vielä aukko. Ei tunnu uskottavalta,
että kortteleihin olisi suunniteltu tämänkaltaista tonttijakoa,
jollei olemassaoleva tilanne olisi pakottanut siihen.  Ylätasanteen
"tonttien" tavoin näyttäisi siltä, että niemen
pohjoisrannalta länteen kulkevan tien varrelle merkityt tontit tai rakennukset
olivat suunnitelmaa edeltävältä kaudelta. Pekka
Toivasen oletus siitä, että tontit oli merkitty olemassa olleen
rakennuskannan ja Viipurin maistraatin hyväksymän tonttijaon
mukaisesti, vaikuttaa luotettavalta.

Säännöllisestä
ruutukaavasta poikettiin myös länsirannan "alakaupungissa".
Ensinnäkin alueen koordinaatisto poikkesi ylätasanteen
koordinaatiston suunnasta. Poikkeaman voi kuitenkin katsoa johtuvan
topografisista syistä. Alueen muoto seurasi rannan muotoa ja käytti
rannan ja rinteen väliin jäävän alueen mahdollisimman
tarkkaan hyödykseen. Sen sijaan alueen lounaisimman korttelin kohdalla on
olemassa ollut rakennuskanta saattanut vaikuttaa korttelien
muotoiluun. "Alakaupunkiin" oli säännöllisen
ruutukaavan periaatteiden mukaan sijoitettu tori, sitä
idästä ja lännestä ympäröivät rakennukset ja
ylös mäelle johtavat portaat. Sen sijaan torin eteläpuolelle
sijoitettu rakennusryhmittymä poikkesi länsirannan
muun rakennuskannan regulariteetista. Poikkeama ei ollut kovin suuri,
mutta ei ole mitään esteettisiä, rakenteellisia tai
topografisia syitä rakennuksen sijoittamiseen muiden alueen
rakennusten linjasta poiketen. Onkin todennäköistä,
että myös tämä rakennusryhmittymä, joka oli
suunniteltu maaherra Frisenheimin residenssirakennukseksi, pohjautui
joltakin osaltaan aiempaan rakennuskantaan.

Kauden
asemakaavoitukselle oli Liliuksen mukaan yhteistä, että se nojasi
täysin 1600-luvun perinnön varaan. Kaupungit siis pyrittiin edelleen
kaavoittamaan neliön tai suorakaiteen muotoiseksi ja katuverkostosta
pyrittiin saamaan säännöllinen suorakulmaisine tai
neliömäisine kortteleineen. Haminan kaavoitusta on pidetty ison-
ja pikkuvihan välisen kauden merkittävimpänä saavutuksena.
Kaupunki rakennettiin radiaalikaupungiksi. Sen keskustassa oli
kahdeksankulmainen keskustori, josta säteittäiset kadut
kulkivat linnoituksen vallien ja keskustan porvariasutuksen väliselle
leveälle vyöhykkeelle, jossa sallittiin vain sotilasrakennusten
rakentaminen. Kaupungin poikkeukselliselta tuntuvasta
muodosta huolimatta asemakaava Liliuksen mukaan pohjautuu edellisen vuosisadan
perinteeseen – Ruotsissa oli 1600-luvulla suunniteltu useita radiaalikaavaa
noudattavia linnoituskaupunkeja.

Faberin ja
Cedersparren linnoitus- ja asemakaavasuunnitelmassa voidaan kauden muihin
asemakaavasuunnitelmiin verrattuna pitää poikkeuksellisena
länsirannan artikulointia. "Alakaupunkia" rajasi veden
puolelta koko alueen pituudelta mittakaavan mukaan 15 kyynärän
levyinen laituri. Rantaviivan käsittely poikkesi suunnitelmassa
selvästi suurvaltakauden aikaisista, luonnonvaraisiksi
jätetyistä rannoista. Suurvaltakauden aikana rannan
täyttivät usein porvariston ranta-aitat; vasta klassismin
asemakaavoissa, vuoden 1743 jälkeen, suosittiin artikuloitua, suoran
laiturilinjan reunustamaa rantaviivaa.

Toinen ajan
tyylistä poikkeava piirre suunnitelmassa oli kaupungin
pääkatujen korostaminen merkitsemällä ne piirustukseen
muita katuja leveämmäksi. Tämä koskee jossain
määrin ylätasanteella eteläiseltä portilta pohjoiseen
kulkevaa ylätasanteen pitkittäiskatua ja selvemmin rantatorilta
pohjoiseen kulkevaa "alakaupungin" kahtia jakavaa katua. Muissa
ison- ja pikkuvihan välisissä asemakaavasuunnitelmissa ei
ole havaittavissa kaupungin sisäistä katuleveyden
vaihtelua. Myös suurvaltakauden kaupunkien katuverkko oli
tasalevyinen.

5.2 1600-luvun
kaavan jatkuvuus 1700-luvun varuskuntakaupungissa

Mielenkiintoinen
vaikutustekijä puntaroitaessa Lappeenrannan linnoituksen asemakaavan
muotoa on 1600-luvun asemakaava – miten se vaikutti linnoitusupseerien
suunnittelemaan asemakaavaan vai oliko sillä
ylipäätään mitään vaikutusta 1700-luvun alun
asemakaavaan. Kysymykseen pyritään vastaamaan vertailemalla katuverkkoa,
katuleveyksiä, kortteleita, tontteja, rakennuksia ja aukioita
1600-luvun puolivälistä olevan Lappeenrannan asemakaavaa
esittävän kartan ja linnoitusupseerien 1700-luvun alkupuoliskolla
tekemien suunnitelma- ja selostuskarttojen välillä.[5]

Tähänastisen
tutkimuksen mukaan Lappeenrannan 1600-luvun asemakaava oli pohjana ison- ja
pikkuvihan välisen kauden asemakaavoitukselle. Aarne Heimala toteaa
kirjoituksessaan "Lappeenrannan ensimmäinen asemakaava"
linnoituksen nykytilanteesta: "Kristiinankatu on suunnilleen
Lappeenrannan ensimmäisen pääkadun paikalla. Yleensä
katujen suunta noudattaa ensimmäistä katujärjestelmää.
Katujen suoraviivaisuus, kadunristeysten suorakulmaisuus ja
säännöllisen asemakaavoituksen perusteet palautuvat
Vanhassakaupungissa siihen ensimmäiseen asemakaavaan, joka kaikesta päättäen
laadittiin Lappeenrannalle heti perustamisvaiheessa".[6]
Heimala kuitenkin huomauttaa, että 1700-luvun asemakaavoituksessa
esiintyy ensimmäisestä asemakaavasta poikkeavia piirteitä.
Tällaisina hän pitää asemakaavaan bastionijärjestelmän
takia muodostunutta suljettua kokonaisuutta, pääkatua lukuun
ottamatta eri lailla järjestettyjä pitkittäiskatuja,
pienempiä kortteleita ja eri paikkaan sijoitettua toria.
1600-luvun asemakaavan jatkuvuus onkin hänen mukaansa enemmänkin
Lappeenrantaan kotiutuneiden renessanssin kaavoitusperiaatteiden jatkuvuutta.[7]

Pekka Toivanen
ottaa vahvemman kannan 1600-luvun asemakaavan jatkuvuuteen. Hänen
mukaansa niemen ylätasanteen pääkatu sekä poikkikaduista
kirkon pohjoispuolinen ja Aspegrenin kartassa viides kirkosta pohjoiseen
päin oleva poikkikatu olivat jokseenkin tarkoin samoilla paikoillaan.
Samaten hän mainitsee sekä 1600-luvun että vihojen välisen
ajan poikkikadun kulkeneen lähes samalla paikalla 1700-luvun raatihuoneen
vierestä länsirantaan, kuitenkin 1700-luvun kadun
leveytensä verran pohjoisempana. Kirkon hän huomauttaa
sijainneen täsmälleen samassa paikassa kuin 1600-luvulla. Toivasen
mukaan "Aspegrenin kaavan sekä 1700-luvun ensimmäisen
puoliskon karttojen ja suunnitelmien vertailu osoittaa kiistattomasti
niiden välisen yhteyden. Asemakaavojen jatkuvuus oli kaupunkiniemen
ylätasanteella, sittemmän linnoituksen alueella ilmeinen."[8]

Toivanen
kuitenkin huomauttaa, että "alakaupungin" ja "itäkaupungin"
korttelit ja kadut eivät noudattaneet Aspegrenin kaavaa. Hän olettaa
niitä koskevalla 1700-luvun kaavoituksella olleen yhteytensä, ei
Aspegrenin kaavaan, vaan jo ennen kaupunkikautta muodostuneeseen
Viipurin aitta- ja tupakylään. Kaavavertailunsa lopuksi Toivanen
toteaa 1720-luvulla tapahtuneen Lappeenrannan linnoitus- ja
kaavasuunnittelun kivettäneen "1600-luvun kaavallisen ja osittain
kaavasta piittaamattoman todellisen tilanteen ikään kuin vanhana
nautintana isonvihan jälkeen rakennettuun Lappeenrantaan ja edelleen
pikkuvihan jälkeen kolmelta kruunulta kaksipäistä kotkaa
symbolinaan pitäneen esivallan huomaan siirtyneeseen kaupunkiin".[9]

Vertailemalla
karttamateriaalia voidaan pitää luotettavana aiempaa huomiota
siitä, että 1700-luvulla Suureksi Kuninkaankaduksi nimitetty
pääkatu sijaitsi osapuilleen samalla paikalla kuin Aspegrenin
kaavan pohjois-eteläsuuntainen Pitkäkaduksi kutsuttu
pääkatu.

Aspegrenin
kaavan toinen, niemen länsireunaan merkitty pitkittäiskatu ei esiinny
1700-luvun kartoissa, joskin niemen luoteiskärjessä kulki 1700-luvulla
Maaherrankaduksi kutsuttu katu. Se ei kuitenkaan Aspegrenin kartan
läntisen pitkittäiskadun tapaan ollut samansuuntainen
pääkadun kanssa, vaan poikkesi muutaman asteen Suuren Kuninkaankadun
suunnasta. Voidaan kuitenkin havaita, että ylätasanteen alueella ei
1700-luvulla esiintynyt Aspegrenin kaavan mukaista kirkon
eteläpuolella sijaitsevaa, vain pääkadun itäpuolella
kulkevaa katua ja että Aspegrenin kaavassa kirkon pohjoispuolella
sijaitsi vain viisi poikkikatua, kun taas 1700-luvulla linnoitusupseerien
kartoissa kirkon pohjoispuolelle on merkitty kuusi katua. On myös
huomattava, että "alakaupungin" poikkikatu ei esiinny 1600-luvun
kartassa. Ison- ja pikkuvihan välisen ajan karttojen mukaan myös
katuleveys linnoitusalueella poikkesi jonkin verran Aspegrenin
1600-luvun puoliväliin ajoittuvan kaavan katuleveydestä.

Jo aiemmin on
mainittu, että Lappeenranta oli asuttu uusien kaavoittajien saapuessa
1720-luvun alussa. Väkimäärä oli vähäinen: 1712
henkikirjoitettiin vain 46 henkilöä ja vuoden 1722 henkikirjoista
löytyy vain 11 isoavihaa edeltävän kauden henkikirjoissa
mainittua henkilöä. Kuitenkin siis osa väestöstä asui
edelleen kaupunkimäellä, ja tiedetään myös, että
osa isoavihaa edeltävältä kaudelta olevista
rakennuksista oli säilynyt Lappeenrannassa. Isonvihan kausi ja miehitysaika
ei toisaalta merkinnyt vanhalle kaupunkiniemelle vain sodan tuhoja, vaan
Lappeenranta oli strategisen sijaintinsa vuoksi noussut yhä
tärkeämmäksi kaupungiksi Viipurin komendanttikunnassa. On
myös muistettava, että Lappeenrannassa asui vuosina 1722 ja
1723 myös rajakomissaari Axel Löwen upseereineen kahdeksan kuukauden
ajan. Ainakin siihen aikaan siis Lappeenrannassa on ollut asuttavia rakennuksia.

Kaupunkiniemen
rakennuskannan säilymisestä tai toisaalta tuhoutumisesta ei
kuitenkaan ole mitään tarkkaa tietoa. Alueen jäljellä
olevista rakennuksista merkittävin ja itse asiassa ainoa, josta tiedetään
sen varmasti pysyneen pystyssä yli isonvihan, oli Lappeen kirkko. Kirkko
purettiin isonvihan aikana osittain, mutta se säilyi kuitenkin
omalla paikallaan kirkkomaan keskellä.

Toisen
merkittävän 1600-luvun rakennuksen – raatihuoneen
–kohtalosta kaupunkioikeuksien lakkauttamisen jälkeen ei ole
tietoa. Merkille pantavaa on kuitenkin, että 1700-luvun ensimmäisen
puoliskon ajan karttoihin merkitty raatihuone sijaitsi ranta-alueen
säännönmukaisesta ruutukaavasta poikkeavassa kulmassa.
Regulariteetista poikkeavasti rakentamiseen on tietysti voinut olla
syynä hankalasti puoliväliin rinnettä sijoittuva tontti. Toinen
mahdollinen peruste poikkeavaan sijoittamiseen voisi olla se, että
rakennus sijaitsi samalla paikalla kuin 1600-luvun raatihuone. Toivanen
arvelee, että 1600-luvun asemakaava ei toteutunut ranta-alueella, jossa
viipurilaisilla oli omistuksia. Siten jo 1600-luvun raatihuone olisi
sijainnut Aspegrenin ruutukaavan vastaisesti. Toivasen
päätelmää tukee tieto siitä, että linnoituksessa
suoritettujen tutkimuskaivausten mukaan Lappeenrannassa kaupungin julkisten
rakennusten rakentaminen entisille paikoilleen ja jopa vanhoille
perustuksille oli ainakin 1700-luvun jälkipuoliskolla hyvin
tavallista. Puurakennuksia lienee pystytetty vanhoille perustuksille
esimerkiksi tulipalon jälkeen käytännön syistä.
Uudisrakennuksessa voitiin silloin käyttää hyödyksi vanhoja
kiinteitä rakenteita: perustuksia, uuninpohjia ja kellareita.

Vaikka
linnoituskaudelta ei olekaan säilynyt tonttikarttaa, voidaan Faberin
ja Johan Conrad Cedersparren linnoitustyön alkuun ajoittuvasta
suunnitelmasta havaita siihen merkityn joittenkin tonttien tai rakennusten
paikkoja. Faber ja Johan Conrad Cedersparre tuskin kuvasivat merkinnöillään
suunniteltua tonttijakoa, koska merkinnät ovat erikokoisia ja
muodostavat neliöitä ja suorakaiteita; yksi merkintä
on jopa vinkkelimuotoinen. Lisäksi merkityt tontit tai rakennuksen
paikat eivät täyttäneet yhtään korttelia kokonaan.
Merkinnät kuvasivat todennäköisesti olemassa olevan asutuksen
sijaintia. Kuvasivat merkinnät sitten talojen paikkoja tai
tontteja, kertovat ne kuitenkin jotain tilanteesta, joka kaupunkiniemellä
vallitsi 1720-luvun alussa ennen linnoitustöitä. Merkintöjen
lukumäärälle löytyy myös mielenkiintoinen vertailuluku.
Kun vuodelta 1722 tiedetään Lappeenrannan henkikirjaväkiluvun
olevan 101 ja talouksien määrän 39, niin Faberin ja Johan Conrad
Cedersparren suunnitelmakarttaan muuta  piirustusta ohuemmalla viivalla
merkittyjen talojen tai tonttien lukumäärä ei poikkea kovinkaan
paljoa talouksien määrästä.

Merkinnät
ylätasanteella sijoittuvat pohjois-eteläsuuntaisen pääkadun
ja ylätasanteelta "alakaupunkiin" johtavan poikkikadun
varrelle. Asemakaavakarttojen vertailusta tiedetään, että
pääkatu on 1600-luvun kaavan mukaisella paikalla, ja
tiedetään, että myös ylätasanteelta markkinarantaan
johtava katu toteutui 1600-luvulla. Merkinnät olisivat siten rakennuksia
tai tontteja, jotka sijaitsivat 1600-luvun asemakaavan pääkadun
ja tärkeimmän poikkikadun varsilla.

Tontti- tai
rakennusmerkinnöistä päätellen Faberin ja Cedersparren
allekirjoittama 1720-luvun alun kaavasuunnitelma perustui
pääkadun ja ylätasanteelta "alakaupunkiin"
johtavan kadun osalta 1600-luvun asemakaavan katuihin.
"Alakaupunkiin" sijoittuvat tontti- tai rakennuspiirustukset
näyttäisivät tukevan Toivasen teoriaa siitä, että
markkinarantaa ei rakennettu Aspegrenin kaavan mukaiseen regulariteettiin,
sillä rakennuksien tai tonttien merkinnät eivät
alueella sijoitu Aspegrenin kaavan katuverkon mukaiseen järjestykseen. Sen
sijaan kun lähdetään etsimään syitä
"alakaupungin" suurvalta-ajan asemakaavaperinteestä poikkeavaan
artikulointiin, voidaan alueen olemassaolevan rakennuskannan tai tonttiomistuksen
huomioon ottamista pitää yhtenä vaikutustekijänä
alueen kaavalliseen muotoon.

Aspegrenin
1600-luvun puoliväliin ajoittuvan Lappeenrannan asemakaavaa kuvaavan
kartan ja ison- ja pikkuvihan väliseen kauteen ajoittuvan karttamateriaalin
vertailun lopputuloksena voidaan havaita, että 1700-luvun alkupuolen
kaavoitus ei pääosin pohjautunut Aspegrenin kaavaan. Jatkuvuutta
vastaan puhuvat katuverkoston sijainnin osittainen poikkeaminen Aspegrenin
kaavan kaduista, kortteleiden erilainen koko sekä uuden torin ja
aukioiden tulo 1700-luvun alkupuolen kaavaan. 1600-luvun kaavan jatkuvuuden
puolesta taas puhuu se, että ylätasanteen toiminnalliset
pääkadut sijaitsivat osin samoilla paikoilla kuin Aspegrenin kaavassa.

Vastaus
kysymykseen Lappeenrannan 1600-luvun kaavan jatkumiselle voidaan
löytää siitä, että Aspegrenin kaava ei 1600-luvulla
ollut toteutunut kokonaisuudessaan, vaan ainoastaan pääkadun ja
joidenkin poikkikatujen osalta. Toisaalta kaupunkioikeuksien menettämisen
jälkeen asutus harventui, mutta kuitenkin säilyi pitkittäiskadun
ja markkinarantaan johtavan kadun varrella. Kehitys ei ollut mitenkään
poikkeuksellista, vaan poikkeamat kaavasuunnitelmista ja harva
asutus olivat tyypillisiä 1600-luvun suomalaisille kaupungeille.

Mielestäni
sekä Heimala että Toivanen ovat päätelmissään
1600-luvun asemakaavan jatkuvuuden suhteen päätyneet osittain
oikeansuuntaiseen tulokseen. 1700-luvun kaavan laatijat ovat selvästikin
ottaneet huomioon niemellä sijainneen asutuksen ja rakennukset. On
kuitenkin eri asia, voidaanko sanoa Erik Aspegrenin Lappeenrannan ensimmäisen
asemakaavan toimineen 1700-luvun kaavoituksen pohjana. Todellisuudessa
Aspegrenin asemakaava on vaikuttanut 1720-luvun kaavoitukseen
välillisesti, sillä kaupunkiniemelle syntynyt asutus rakennettiin
osittain Aspegrenin kaavan mukaan. Kaupunkioikeuksien menettämisen
jälkeen Aspegrenin asemakaava siirtyi passiiviseksi
vaikutustekijäksi. Linnoitusupseerien aloittaessa kaupungin
kaavoituksen uudelleen ei heidän asemakaavasuunnitelmaansa
vaikuttanut enää Aspegrenin kaava, vaan jotkut sen
määräämille paikoille rakennetut kadut ja rakennukset ja
toisaalta viipurilaisten omistamilleen tonteille vastoin Aspegrenin kaavaa
rakentamat rakennukset.

5.3
Kaupunkirakenne vuoteen 1726 mennessä

Lappeenrannan
kaupunkirakenteen muodostumista voidaan seurata linnoitusupseerien
tekemistä linnoitustöiden edistymistä kuvaavista
selostuspiirustuksista. Vertailtaessa Faberin ja Johan Conrad Cedersparren
kaavasuunnitelmaa myöhempiin linnoitustyön
selostuspiirustuksiin on toki otettava huomioon, että 1700-luvun
karttojen tarkkuuteen on suhtauduttava varauksin.
Pääsääntöisesti kartat kuitenkin vaikuttavat
luotettavilta. Esimerkiksi linnoitusniemen topografia on niissä
kuvattu oikein. Vertailuja voidaan siten tehdä, kunhan muistetaan,
että mittavirheet ja epätarkkuudet ovat mahdollisia ja usein
todennäköisiäkin.

Ensimmäisten,
vuodelta 1726 peräisin olevien selostuspiirustusten mukaan linnoitusvalleja
ei ollut saatu rakennetuksi Faberin ja Johan Conrad Cedersparren
suunnitelmakartan laajuudessa. Linnoituksen ylätasanne oli vailla
suunnitelmapiirustuksessa sitä ympäröinyttä
vallitusta. Eteläpuolen vallituksesta puuttui suunnitelmassa
esiintynyt syvyys. Suunnitellusta vallituksesta oli rakennettu vain
päävalli, mutta raveliinit ja portin kohdalle suunniteltu
tenaljivalli puuttuivat. Päävallin polvekkeet kuitenkin
noudattivat jotakuinkin suunnitelmaa. Linnoituksen porttisommitelma
toteutui tenaljin ja raveliinin poisjättämisen vuoksi
vain osittain. Kuitenkin portin itäpuolella oli toinen suunnitelman
mukaisista rakennuksista, corps de garde. Suunnitelman mukainen
barokkimainen mahtavuus oli kuitenkin linnoituksen sisääntulon toteutuksesta
kaukana. Selostuskarttojen perusteella pääportti muistutti
pikemminkin väliaikaisen varustuksen tai leirin sisääntuloa.[10]

Pehr
Cedersparren vuoden 1726 selostuskartan mukaan linnoituksen ylätasanteella
kulkeva eteläiseltä pääportilta pohjoisportille
kulkeva pääkatu oli samalla paikalla kuin jo Faberin ja Johan Conrad
Cedersparren suunnitelmassa. Pääkadun länsipuolelle oli
kuitenkin merkitty asemakaavasuunnitelmasta poiketen toinen
pitkittäiskatu pääkadun länsipuolisten kortteleiden ja
länsirinteen väliin. Koska niemen laki oli pohjoisesta leveämpi
kuin etelästä, muodostui ylätasanteen pohjoisosaan
tämän pitkittäiskadun länsipuolelle vielä
kolme rinteeseen rajoittuvaa vajaata korttelia.

Faberin ja
Johan Conrad Cedersparren suunnitelmassa oli pääkadun
itäpuolelle merkitty yksi pitkittäiskatu; nyt Pehr Cedersparren
työselvitys näytti, että sinne oli muodostettu niitä kaksi.
Lähempänä pääkatua oleva katu oli hiukan
idempänä kuin suunnitelman pitkittäiskatu. Itäisin
pitkittäiskatu kulki työselvityksen mukaan aivan
ylätasanteen itäreunalla ja paikoitellen se karttaan merkittyjen
maastonmuotojen perusteella jopa kulki rinteessä. Pääkatu oli
Pehr Cedersparren selostuskartan mukaan hiukan leveämpi kuin sen
itäpuolella olevat pitkittäiskadut. Toisaalta olivat
pääkadun länsipuolella oleva uusi pitkittäiskatu ja
kauimpana pohjoisessa oleva poikittaiskatu ylätasanteen kaduista
vielä pääkatuakin leveämpiä. Pääkadun leveys
oli mittakaavan mukaan n. 10 1/2 metriä, sen itäpuolella olevat kadut
olivat n. 8 ja 6 metriä leveitä, pääkadun
länsipuolella olevan kadun leveys oli n. 11 metriä. Poikkikatujen
leveydet ylätasanteella vaihtelivat 6 metristä 11 1/2 metriin.[11]

Molemmissa
kartoissa oli kuusi poikittaiskatua ja kadut olivat likimain samoilla
paikoilla molemmissa. Mielenkiintoinen muutos suunnitelmapiirustuksen
katuverkkoon nähden oli, että Pehr Cedersparren piirustuksen
mukaan linnoituksen ylätasanteen pääkadun itäpuolella
olevat kadut lähenivät pääkatua etelässä
muutaman asteen.[12]
Linnoituksen ylätasanteen katuverkostosta muodostui Pehr Cedersparren
piirustuksen mukaan, pääportin toimiessa tarkkailupisteenä,
lievästi säteittäinen. Suunnittelijoilla ei kuitenkaan
liene ollut tarkoitus pyrkiä pikkuvihan jälkeisten kaavoittajien
tapaan sädekatujen luomiseen pelkästään esteettisistä
syistä, sillä kartan mukaan pääkadun länsipuolinen
pitkittäiskatu oli pääkadun suuntainen eikä siis
säteittäinen.

Lisäksi
Pehr Cedersparren piirustuksessa voi olla myös mittavirhe, koska Johan
Conrad Cedersparren vuodelta 1728 olevien, linnoitustöitä selvittävien
piirustusten mukaan lähimpänä itärinnettä oleva
pitkittäiskatu ei eronnut pääkadun suunnasta paljoakaan. On
kuitenkin huomattava, että Lappeenrannan rakentamista toteuttaneille
linnoitusupseereilla oli koko ajan esimerkki säteittäisestä
katuverkostosta edessään –
Pehr Cedersparre allekirjoitti selostuspiirustuksensa joulukuussa
1726 säteittäiseen katuverkkoon suunnitellussa Haminassa.
Lappeenrannassa katuverkon lievään säteittäisyyteen on
varmastikin eniten johdattanut linnoituksen ylätasanteen muoto. Se oli
pohjoisessa leveämpi kuin etelästä, joten jos haluttiin
käyttää tila mahdollisimman tarkoin, oli hyödyllistä
sijoittaa joku katu hiukan tiukasta ruutukaavasta poikkeavasti.

Faberin ja
Johan Conrad Cedersparren suunnitelmapiirustuksen mukaisesti oli
ylätasanteelta rantatorille rakennettu portaat. Länsirannassa
sijaitseva "alakaupunki" oli Pehr Cedersparren selvityksen mukaan
katuverkoston, korttelirakenteen, torin ja alueelle rakennettaviksi
suunniteltujen yksityisten rakennusten osalta pitkälti
suunnitelmapiirustuksen mukainen. Myös rannan muotoinen laituri oli
rakennettu, mutta se kiersi rantaa kauemmas pohjoiseen kuin oli aiemmin
suunniteltu. "Alakaupungissa" oli ainakin osittain toteutunut
suunniteltu torilta pohjoiseen kulkevan pitkittäiskadun arkkitehtoninen
korostaminen. Katuhan oli suunniteltu leveämmäksi kuin muut kadut.
Selostuskartassa katu oli edelleen selvästi leveämpi kuin alueen
ainoa poikkikatu tai aivan rinteen juurta myöten pohjoiseen kulkeva katu,
mutta sitä oli kuitenkin kavennettu niin paljon, ettei ero
lännempänä sijaitsevaan lyhyempään
pitkittäiskatuun verrattuna ollut enää niin merkittävä
kuin Faberin ja Johan Conrad Cedersparren kartassa.

Rinteen juurta
myöten pohjoiseen kulkevaa katua ei ollut merkitty linnoitussuunnitelmaan.
Se kulki Pehr Cedersparren selostuspiirustuksen mukaan aivan rinteen
"kainalossa" ja linnoitusmäen luoteisnurkan
kierrettyään kohtasi pohjoisrannassa ylätasanteen
läntisimmän pitkittäiskadun. "Alakaupungin"
pääkadun leveys oli mittakaavan mukaan n. 8 1/2 metriä,
poikkikatu ja rinteessä kulkeva katu sen sijaan olivat vain hiukan
yli 6 metriä leveitä.

Ranta-alueelle
ei ollut selostuksen sotilaallisia rakenteita esittävän
luonteen vuoksi merkitty useimpia siviilirakennuksia.
Tiedetään kuitenkin, että alueen merkittävintä
rakennusta, torin länsipuolelle suunniteltua maaherran residenssiä,
oli alettu rakentaa jo ennen kuin Lappeenrannan valinta maaherran sijaintipaikaksi
oli varmistunut. Rakennus valmistui vuonna 1725.

"Alakaupungin"
tori oli Faberin ja Johan Conrad Cedersparren linnoitussuunnitelmassa
ja Pehr Cedersparren työselvityksessä lähes
samanlainen. Torin rinteenpuoleisen osan muotoilua oli kuitenkin jossain
määrin muutettu. Pehr Cedersparren selostuspiirustuksen mukaan torin
yläpuolelta kulki pohjoiseen pitkittäiskatu. Pitkittäiskadun
eteläpään ja ylätasanteelta torille laskeutuvien portaiden
väliin oli merkitty kaupungin raatihuonerakennus, joka oli kartan mukaan
rakennettu hieman toritasoa korkeammalle tasanteelle. Raatihuoneen
sijainnille kartan mukaisella paikalla antavat tukea myös alueella
suoritettujen kaivausten tulokset. Siten on mahdollista, että raatihuoneen
edestä pohjoiseen kulkenut katu olisi myös kulkenut rinteen
puolivälissä.

Vielä on
huomattava "alakaupungin" katuverkostosta, ettei se Pehr
Cedersparren piirustuksen mukaan poikennut niin paljoa ylätasanteen
katuverkoston suunnasta kuin Faberin ja Johan Conrad Cedersparren
suunnitelmassa. Itse asiassa nähdään, että
"alakaupungin" pitkittäiskadut olivat selvityskartan mukaan
lähellä ylätasanteelle merkittyjen "säteittäisten"
katujen kulmaa pääkatuun nähden. Myöhemmissä kartoissa
kulma taas oli lähempänä Faberin ja Johan Conrad Cedersparren
karttaa. Syy lienee se, että Pehr Cedersparren selostuspiirros on
myöhempiin työselvityksiin ja inventointikarttoihin verrattuna
katuverkoston ja kortteleiden suhteen epätarkka.

"Alakaupungista"
pohjoiseen kulkevan pitkittäiskadun jatkona niemen pohjoisrantaa
kiertävä rantatie jatkui Pehr Cedersparren piirustuksen mukaan
lähes koko niemen ympäri. Kun Faberin ja Johan Conrad Cedersparren
suunnitelmassa niemen itäpuolella sijaitseva ranta oli jätetty
artikuloimatta, oli sinne nyt selvityksen mukaan muodostettu tien ja rannan
väliin kaksi rantaviivan mukaan muotoiltua korttelia ja tien
länsipuolelle viisi korttelia. Ne seurasivat rantatien puolelta tien maastonmuotoja
seuraavaa linjaa, mutta länsireunaltaan ne oli piirretty rinteen
yläosassa sijaitsevaan ylätasanteen itäisimpään
katuun ulottuviksi. Rantaa kiersi suunnitelmapiirustuksen tavoin
paaluaitaus: ainoastaan "alakaupunkia", jota taasen kiersi
rannassa laituri, se ei suojannut. Toivanen huomauttaa, että paalutus
edisti yhtälailla sotilaallisia tarkoituksia kuin kruunun verotustakin.
Paalutukseen oli alun perin varattu 12 aukkoa; myöhemmin järvelle
avautuvien aukkojen lukumäärä väheni kuuteen.

Jos
"alakaupungin" tori muistutti Pehr Cedersparren selostuspiirustuksessa
Faberin ja Johan Conrad Cedersparren suunnitelmaa, niin ylätasanteen
aukiosommitelma oli ehkä eniten muuttunut yksityiskohta asemakaavasuunnitelmaan
nähden. Suunnitelmassa oli kirkon pohjoispuolen korttelista
muodostettu avokulmainen aukio. Nyt Pehr Cedersparren työselostuksen
mukaan kirkon pohjoispuolelle oli muodostettu sen tilalle kaksi
suorakaiteen muotoista korttelia, jotka erotti toisistaan
pohjois-eteläsuuntainen katu. Aukio oli sijoitettu nyt kirkon
itäpuolelle, heti linnoituksen pääportin jälkeen.
Siten oli muodostunut epäsäännöllisen muotoinen aukio,
jota myöhemmässä inventointipiirustuksessa kutsutaan
"hälytystoriksi". Toria reunusti pohjoisessa linnoituksen
pääkadun ensimmäinen itäpuolinen kortteli,
idässä torin laidalle oli sijoitettu armeijan rakennus,
etelässä olivat linnoituksen portti sekä linnoitusvallit,
ja lännessä aukiota rajasivat kaksi armeijan rakennusta
sekä kirkkorakennus aitoineen.

Syyksi aukion
siirtämiseen eri paikalle kuin suunnitelmapiirustuksessa voidaan
nähdä suunnittelijoiden pyrkimys
säännöllisempään kaavamuotoon.
Siirtämällä "hälytystori" kirkon
itäpuolelle saatiin kaksi ylätasanteen kaavan
säännöllistä korttelikokoa rikkovaa, pääkadun
itäpuolella sijaitsevaa pientä korttelia poistetuksi. Samalla saatiin
pääkadun länsipuoliseen katuseinämään aukon
tehnyt aukio poistetuksi, joten mahdollisuus ajan rakennustaiteellisten
periaatteiden mukaiseen tiiviiseen katuseinämään oli
suurempi. Aukion suunnitelmien vastaiselle toteuttamiselle oli
myös linnoitusteknisiä syitä. Alkuperäisessä
suunnitelmassa olisi aukion paikalla osittain sijainnut
linnoituslaitteita. Kun kaikkia vallituksia ei rahapulan vuoksi
rakennettu, mahtui "hälytysaukio" hyvin kirkon ja portin
väliseen tilaan. Toisaalta oli myös sotilaallisesti
järkevämpää, ettei aivan linnoitusvallien viereen
rakennettu piirityksen aikana vaarallisia siviilirakennuksia,
vaan kulkutie puolustusvalleille säilyi avoimena.

5.4
Varuskuntakaupungin rakennukset ruotsalaisella kaudella

Vuosien
1722–1741 välisenä aikana suomalaisten kaupunkien rakennuskanta
ei poikennut kovinkaan paljoa suurvaltakauden rakennuksista.
Tärkeimpiä julkisia rakennuksia olivat yhä kirkko ja raatihuone;
edelleen kaupunkeihin rakennettiin kouluja, tullitupia, vankiloita,
panimoita ja teurastamoja. Yksityiset rakensivat vieläkin muiden
rakennusten tavoin valtaosaltaan puusta suorakaiteenmuotoisia ja
satulakattoisia puutaloja. Kaupunkikiinteistöön kuului
edelleen umpipihan ympärille rakennettuna monia talousrakennuksia:
aittoja, vajoja ja karjasuojia. Pohjakaavoissa oli 1600-luvun
yksinäistuvan, ns. moratuvan, ja parituvan rinnalle tullut
karoliininen pohjakaava. Rakennukset olivat edelleen
pääsääntöisesti maalaamattomia.[13]

Tässä
käsitellään vain Lappeenrantaan rakennettuja julkisia
rakennuksia ja niitäkin luettelonomaisesti. Julkisilla
rakennuksilla tarkoitetaan sotilaiden rakentamia ja
käyttämiä rakennuksia, keskushallinnon rakennuksia ja
kaupunkiyhteisön yhteisiä rakennuksia. Pääpaino tarkastelussa
on sotilasrakennusten tarkastelussa. Tekstissä rakennusten
kohdalla olevat numerot viittaavat liitekartan numeroon ja osoittavat
rakennuksen likimääräisen sijainnin linnoitusniemellä.

Vuosien
1722-1741 välisenä aikana rakennettiin Lappeenrannan
lisäksi joitakin sotilasrakennuksia myös Hämeenlinnaan[14],
Savonlinnaan[15]
ja Turkuun[16].
Merkittävin rakennuskohde Suomessa oli kuitenkin niin
määrällisesti kuin arkkitehtoniselta laadultaankin Hamina.
Haminaan rakennettuja sotilasrakennuksia ei ole vielä käsitelty
taidehistoriallisessa tutkimuksessa, mutta pintapuolinenkin
tarkastelu osoittaa linnoitusjoukkojen kaupunkiin rakentamien rakennusten
olleen merkittävä osa ajan suomalaisesta arkkitehtuurista.[17]
Haminaan ja Lappeenrantaan rakennettuja rakennuksia koskevaa
tutkimusta lienee ehkäissyt se, että rakennukset tuhoutuivat
lähes täydellisesti pikkuvihassa. Siten on osoittamatta,
miten Haminaan rakennetut omaleimaiset sotilasrakennukset sekä
Lappeenrannan vaatimattomammat rakennukset vaikuttivat alueella
tapahtuvaan muuhun rakentamiseen. Rakennustapojen ja uuden tyylin
leviämiselle varuskuntakaupungista laajemmalle alueelle tuo
mielenkiintoisen vertailukohdan Lars Petterssonin tutkimus
Itä-Suomeen Haminaan rakennetun Ulrika Eleonoran kirkon
välityksellä levinneestä kirkonrakennustyylistä.[18]
Tässä tutkimuksessa ei kuitenkaan ole mahdollista tarkastella
asiaa tarkemmin. Edempänä esitellään säilyneiden
Lappeenrantaan rakennettujen rakennusten piirustusten ohella
myös muuta ajan sotilaitten rakentamia rakennuksia koskevaa
piirustusaineistoa. Kuvien avulla toisaalta osoitetaan, millaisia
rakennuksia sotilaiden tarpeisiin rakennettiin 1700-luvun
alkupuolella, ja toisaalta esitetään vertailuaineistoa niille Lappeenrannan
rakennuksille, joista ei ole säilynyt piirustuksia. On kuitenkin
muistettava, että vertailuaineiston esittäminen ei tarkoita
sitä, että juuri esitetyn kaltainen rakennus olisi rakennettu
myös Lappeenrantaan.

Suomen
sotilasylipäällikkö Berndt Otto Stackelberg raportoi vuonna
1730, mitä sotilasrakennuksia Lappeenrantaan 1720-luvun aikana oli
rakennettu. Hänen mukaansa Lappeenrantaan oli vallitusten ohella
rakennettu päävahti, Haminan portin vartiohuone eli corps de garde,
neljä pienempää vartiohuonetta porteille, suuri kuuden huoneen
parakki, kolmen asuinhuoneen parakki, jossa oli kaksi eteistä ja pesutupa,
pieni yhden huoneen parakki, neljän huoneen parakki, neljän huoneen
parakki, jossa viidennen huoneen muodostavaa eteistä käytettiin keittiönä,
varuskunnan päällikön asuinrakennukset, kolmen huoneen
suuri makasiini sekä nelihuoneinen materiaalivarasto, jossa sijaitsi
käsityöläisten työtila, välinevarasto eli
"instrumental", kalkkiaitta ja varusvarasto. Lisäksi
oli rakennettu kuusiuuninen kaksi huonetta käsittävä
leipomo. Tykistöä varten oli rakennettu varusvarasto pihoineen,
paja, kalkkivarasto, laboratorio ja kaksi ruutikellaria. Vielä Stackelberg
mainitsee linnoitusjoukkojen rakentaneen kaivon.[19]

5.4.1 Parakit

Lappeenrantaan
1700-luvun alussa rakennettuja parakkeja tarkasteltaessa on huomattava,
että 1700-luvulla parakki-sanalla (baraque) ei ollut samaa merkitystä
kuin nykyisin. 1700-luvulla saatettiin parakeiksi kutsua kivirakennuksia, jotka
nykyisin määriteltäisiin kasarmeiksi. Parakiksi
kutsuttiin esimerkiksi Landskronaan rakennettua rakennusta,
jossa sijaitsivat komendantin ja upseereiden asuintilat sekä
kirkko. Toisaalta saatettiin kasarmeiksi (kasern) kutsua hyvinkin yksinkertaisia
puurakennuksia. Ejnar Berg on määritellyt parakkien kuuluvan
rakenteensa mukaan kolmeen eri luokkaan: vapaasti seisoviin parakkeihin,
kasemattiparakkeihin ja pomminkestäviin parakkeihin.[20]
Lappeenrantaan rakennetut parakit olivat Bergin luokitukseen sijoitettuna
kaikki puurakenteisia, vapaasti seisovia parakkeja.

Parakkien
rakentaminen Ruotsissa liittyi kiinteästi majoitusrasituksen
siviiliväestölle aiheuttamiin ongelmiin. Linnoitustöihin
komennetut sotilaat ja työläiset tarvitsivat majoitustiloikseen
parakkeja. Vanhimmat tiedossa olevat parakkia esittävät ruotsalaiset
piirustukset tehtiin todennäköisesti vuonna 1672 Malmön
linnoitukseen suunniteltuja parakkeja varten.[21]
Parakit olivat useimmiten äärimmäisen yksinkertaisia
puurakennuksia. Vielä 1700-luvun alkupuolella parakeista ei ollut
sotilasvirkatalojen tapaan tyyppipiirustuksia, joskin Berg huomauttaa Gabriel
Cronstedtin vuonna 1705 suunnitteleman parakin toimineen esikuvana useille parakeille
aina 1740-luvulle asti.[22]

Lappeenrannassa
rakennettiin kesällä 1725 pääkadun, Suuren Kuninkaankadun,
varteen tykistön upseerien käyttöön parakki (numero
1).[23]
Rakennuksesta on säilynyt Johan Conrad Cedersparren vuoden 1725
lopussa allekirjoittama piirustus. Juuri tätä parakkia
Stackelberg kaiketi luonnehti "suureksi kuuden huoneen parakiksi".[24]
Rakennus oli noin 18 x 48 kyynärän kokoinen. Sen kuusi huonetta oli
sijoitettu siten, että keskellä oli kaksi isoa huonetta
vierekkäin ja kummallakin laidalla peräkkäin kaksi
pienempää huonetta. Rakennuksen pohjakaava liittyy sotilasrakennusten
rakentamistraditioon. Muunnelmia samanlaisesta huoneiden sijoittelusta,
jossa suorakaiteen muotoisen rakennuksen päissä olevien pienempien
"kammarien" välissä sijaitsi yksi tai useampi koko
rakennuksen levyinen iso huone, voidaan havaita jo Erik Dahlbergin sotilasvirkatalojen
mallipiirustuksista vuodelta 1687.

Kuuden huoneen
parakin mallina eivät kuitenkaan liene olleet Dahlbergin piirustukset,
vaikka, kuten Toivanen on huomannut, parakin uunit olivat piirustuksen mukaan
aivan samanlaiset kuin Dahlbergilla.[25]
Lappeenrannan parakki poikkesi Dahlbergin piirustuksista monin tavoin. Yksi
merkittävä ero oli, että parakissa oli jokaiseen huoneeseen
oma sisäänkäynti. Muita eroja oli kivijalassa, katon muodossa ja
muissa yksityiskohdissa.

Rakennuksen
perusta oli harmaakivestä. Julkisivun puolella siinä oli
neljä ovea, joiden alapuolella olivat kolmiaskelmaiset portaat.
Lisäksi julkisivun puolella oli neljä ikkunaa. Ikkunat ja ovet oli
sijoitettu symmetrisesti rakennuksen keskiakselin osoittavaan
hirsisalvokseen nähden. Salvoksen molemmin puolin sijaitsivat
ovet, ja niistä rakennuksen reunoja kohden seurasivat ikkuna, ovi ja
lähimpänä kulmaa ikkuna. Pohjakaavan huoneitten
väliseinät näkyivät myös julkisivussa hirren
salvoksina. Huoneleveys lienee valittu hirren pituuden mukaan. Toinen
mahdollinen huonekokoon vaikuttanut tekijä olisi voinut olla sotilaiden
joukkuejako – joskin parakki oli upseereiden
käytössä.

Uloslämpeävien
uunien savupiiput sijoitettiin symmetrisesti jo väliseinien risteyksiin
sijoitettujen uunien perusteella. Symmetrisesti keskiakseliin nähden
oli sijoitettu myös korkean aumakaton peittämälle ullakolle
valoa tuovat kattoikkunat. Lappeenrannassa rakennettiin usein
sotilasrakennuksiin korkea aumakatto mahdollisesti sotilaiden varusteiden
säilyttämiseen. Toisaalta jos ullakkoa käytettiin varastona,
tarvittiin sinne myös valoa sekä varusteiden lastaus- ja purkutie.
Näitä tarpeita varten oli luonnollista rakentaa kattoon korkeat
kattoikkunat.

Pääkadun
varteen rakennettiin tykistön upseerien kuusihuoneisen parakin
eteläpuolelle parakki myös jalkaväen upseereiden
käyttöön (numero 2). Parakki rakennettiin aiemmalle
komendantin asunnon paikalle (myöhemmin komendantti oli majoitettuna
linnoituksen pohjoisrannassa). Parakista ei ole säilynyt varsinaisia
piirustuksia; linnoitusupseerien karttojen mukaan se oli kooltaan ja
kattomuodoltaan tykistön upseerien parakin kaltainen.

Vuonna 1727
rakennettiin "itäkaupunkiin" noin 24 x 115 kyynärän
kokoinen miehistöparakki (numero 3). Tässä parakissa Stackelberg
mainitsi olevan "kolme asuinhuonetta, kaksi eteistä ja
pesutuvan". Parakki oli ulkoasultaan pääkadun varteen
rakennettua parakkia huomattavasti vaatimattomampi. Fasadissa
sijaitsivat majoitushuoneitten eteisiin ja pesutupaan (saunaan)
johtavat ovet, ja sen jakoivat kuuteen osaan väliseinien paikan osoittavat
hirsisalvokset. Ikkunat oli sijoitettu rakennuksen toiselle
pitkälle sivulle. Rakennuksessa oli satulakatto.

Rakennuksen
pohjakaavion mukaan majoitushuoneet olivat neliönmuotoisia,
mitoiltaan noin 24 x 24 kyynärää. Niihin oli merkitty
rakennetuiksi harmaakiviset uloslämpeävät uunit, aliupseereille
varatut pienet huoneet, joista piirustuksessa käytetään
nimitystä "contoir", ja miehistölle tarkoitetut
leveät makuulaverit. Varusteiden säilytys oli ratkaistu
isokokoisten eteisten avulla. Mielenkiintoinen yksityiskohta rakennuksessa oli
päätyyn sijoitettu, noin 15 x 15 kyynärän kokoinen sauna.
Sinne oli merkitty rakennetuksi iso harmaakivinen uloslämpeävä
kiuas ja seiniä kiertävät lauteet. Miehistöparakin
pohjakaavion mukaista huoneiden sijoittelua on pidettävä
puhtaasti funktionaalisena ratkaisuna, jonka esikuvina voidaan nähdä
ajan kansanrakennuksille ominaiset perustyypit: yksinäistupa siihen
liittyneine kylkiäisineen, ns. moratupa ja paritupa.

Miehistön
käyttöön oli rakennettu parakki (numero 4) myös
"hälytystorille", itäisen pitkittäiskadun
alkuun. Rakennuksesta ei kuitenkaan ole säilynyt piirustuksia.
Linnoitusupseerien karttojen mukaan se oli suorakaiteenmuotoinen ja
aumakattoinen rakennus. Aumakatto kaiketi katsottiin edustavammaksi kuin
harjakatto, sillä "hälytystorilla" ja pääportin
läheisyydessä olevan rakennuksen ulkonäköön
lienee kiinnitetty enemmän huomiota kuin "itäkaupungin"
syrjässä olevaan harjakattoiseen miehistöparakkiin.

Lappeenrantaan
ennen pikkuvihaa rakennetuista parakeista on tiedossa vielä yksi parakkia
esittävä piirustus. Rakennus rakennettiin Lappeenrannassa vuonna 1729
raivonneen suurpalon tuhoaman, maistraatin rakennuttaman parakin tilalle.
Rakennus oli sijoitettu Suuren Kuninkaankadun ja "alakaupunkiin"
johtavan kadun kulmaukseen (numero 5). Rakennus oli muista
linnoitusupseerien karttoihin merkityistä rakennuksista poiketen
vinkkelirakennus. Tätä rakennusta Stackelberg nimitti
neljän huoneen parakiksi, jossa eteisenä toimiva viides huone toimi
keittiönä. Huolimatta rakennuksen sijainnista
yhdellä "yläkaupungin" kaupunkikuvallisesti arvokkaimmista
paikoista – pääkatujen risteyksessä – oli
sen julkisivuarkkitehtuuri yhtä korutonta kuin muidenkin
sotilasrakennusten. Rakennuksessa oli aumakatto, mutta ei kattoikkunoita.
Pääkatua, Suurta Kuninkaankatua kohti olevan lyhyemmän sivun
jakoivat kolmeen osaan väliseinien sijainnin osoittavat
hirsisalvokset. Piirustuksen mukaan reunimmaisissa osissa sijaitsivat
samankaltaiset, pystypuitteella kahteen osaan jaetut ikkunat kuin jo
aiemmin mainitussa, pääkadun varrella sijainneessa kuuden huoneen
parakissa. Keskiosassa sijaitsi kadulle aukeava ovi, jonka
yläpuolelle oli sijoitettu pieni kaksoisikkuna, joka antoi valoa
eteisenä ja keittiönä toimivaan huoneeseen. "Alakaupunkiin"
johtavalle kadulle päin oleva julkisivu jakautui niinikään
kolmeen osaan, mutta siellä ei ollut julkisivun puolella ovea, vaan kolme
ikkunaa.

Pohjakaavamittauksen
mukaan pääkadun puoleisessa siivessä sijaitsi kolme huonetta,
joista suurin ja arvokkain sijaitsi rakennuksen kulmassa. Se oli
tarkoitettu upseerien käyttöön. Keskellä sijaitsi eteinen,
joka toimi myös keittiönä, ja siiven toisessa
päässä oli aliupseerien huone. Upseerien huonetta lämmitettiin
kaakeliuunilla, aliupseerien avotakalla. Siiven keskellä sijaitsevaan
eteiseen oli ovi myös sisäpihan puolelta. "Alakaupunkiin"
johtavan kadun puoleinen siipi koostui kahdesta miehistön majoitukseen
varatusta huoneesta. Uunit oli sijoitettu väliseinän kohdalle.
Molempiin tupiin oli oma sisäänkäyntinsä. Oviaukkojen
välissä kulkivat ulkoportaat ullakolla sijaitseviin säilytystiloihin.
Piirustukseen oli myös merkitty tupiin rakennetut nukkumalaverit.
Sisäpihan puolelle oli parrujen varaan rakennettu katos
kiväärien säilytykseen; sen rakenne ei kuitenkaan käy
piirustuksesta tarkemmin ilmi.

Rakennuksen
pohjakaavaa voidaan pitää yhdistelmänä siviilirakennuksissa
esiintyvistä yksinäistupa- ja paritupamuodoista. Sen sijaan
rakennuksen vinkkelimuoto on harvinainen ajankohdan siviilirakennuksien
muotoihin verrattuna. Rakennuksen muotoa ei kuitenkaan voi
pitää poikkeuksellisena, kun sitä vertaa samanaikaisesti
Haminaan rakennettuihin sotilaallisiin rakennuksiin. Siellä
esiintyvän U-volyymisen parakin rinnalla Lappeenrannan vinkkeliparakki
ei ole enää niin harvinainen ilmiö.

Edellä
mainittujen parakkien lisäksi linnoitusjoukot rakensivat Lappeenrantaan
vuonna 1730 vielä yhden pienen yhden huoneen parakin ja yhden neljän
huoneen parakin. Tiedossani ei ole niitä koskevia
säilyneitä piirustuksia; kuitenkin neljän huoneen parakki
esiintyy linnoitusupseerien kartoissa kirkkomaasta pohjoiseen olevana
neliönmuotoisena rakennuksena (numero 6). Rakennus oli pohjakarttojen
mukaan telttakattoinen. Parakkityypin luonnetta valaisevat Haminasta
parakkityyppiä esittävät säilyneet piirustukset.
Rakennus oli muiden parakkien tavoin rakennettu hirsistä. Sen jakoivat
neljään yhtä suureen huoneeseen rakennuksen läpi
keskeltä kulkevat väliseinät. Keskellä rakennusta sijaitsi
savupiippu, johon oli liitetty kunkin neljän huoneen tulisija. Jokaiseen
huoneeseen oli oma sisäänkäynti. Eräässä Haminan
piirustuksista oli rakennukseen lisätty ulko-ovien eteen eteiset. Telttakaton
alaosaan, väliseinän yläpuolelle, oli kattoon merkitty
ikkuna.

Linnoitusjoukkojen
rakentamien parakkien lisäksi oli kaupunkiin rakennettu kaupungin
kustantama parakki (numero 7). Se sijaitsi vastapäätä
vinkkeliparakkia, Suuren Kuninkaankadun toisella puolella.
Rakennusryhmittymään kuului linnoitusupseerien karttojen mukaan
kolme suorakaiteen muotoista satulakattoista rakennusta. Rakennuksista
lienee vain yksi ollut miehistön majoituskäytössä,
sillä vuodelta 1739 tiedetään, että kaupungin parakkiin oli
mahdollista sijoittaa sotilaita vain kahteen huoneeseen.

Vuoden 1730
jälkeen rakennettiin Lappeenrantaan majoitustilaa seuraavan
kerran vasta vuosina 1739–1740.

Syyskuussa 1739
päivätyssä kertomuksessa linnoitusupseeri Adam Blaesingh kertoi
Lappeenrannassa olevan vain joitakin yksikerroksisia huonoja kasarmeja tai
parakkeja. Hän kuitenkin raportoi rakenteilla olevan uuden kaksikerroksisen
parakin. Uusi parakki tulisi olemaan samanlainen kuin Haminaan rakennettavat
neljä parakkia. Uudessa parakissa oli sen valmistuttua
kahdeksan huonetta ja siihen voitiin majoittaa yhteensä 168
henkilöä. Alakerrassa sijaitsivat miehistön ja
yläkerrassa upseereiden ja aliupseereiden majoitustilat.
Rakennus oli linnoitusupseerien karttojen mukaan aumakattoinen ja
sijaitsi ensimmäisessä kirkon pohjoispuoleisessa korttelissa
kahden vanhemman parakin välissä. Tiedossani ei ole Lappeenrantaan
rakennettua parakkia kuvaavia piirustuksia, mutta Haminasta on säilynyt
kopio sinne rakennettavaksi ehdotetusta kaksikerroksisen parakin
piirustuksesta – se ei kuitenkaan huoneiden lukumäärästä
päätellen voi olla pohjakaavaltaan samanlainen kuin Lappeenrantaan
rakennettu. Haminan parakkia kuvaava piirustus lieneekin ennemminkin
Haminaan jo ennen vuotta 1731 rakennetun kaksikerroksisen parakin
suunnitelman kopio. Siihen viittaa sekin, että kyseisessä parakissa
mainittiin olleen 24 huonetta.

5.4.2 Muut
sotilasrakennukset

Sotilaiden
majoitukseen vartiovuorojen aikana oli Lappeenrantaan rakennettu
"alakaupunkiin" päävartio (numero 8), Haminan portiksi
kutsutun pääportin vartiorakennus eli corps de garde sekä muita
pienempiä corps de garde -rakennuksia (numerot 9). Päävartiosta
ja Hamina portin vartiosta ei tiedossani ole piirustuksia, mutta yhdestä
makasiinipihan viereen rakennetusta corps de gardesta piirustus
on säilynyt. Rakennus oli neliönmuotoinen, sivun
pituus alle kymmenen kyynärää. Rakennus oli telttakattoinen, ja
yhdellä katon lappeella oli savupiippu. Julkisivun puolella sijaitsi ovi,
ja julkisivuseinän jakoivat kahteen osaan väliseinän paikan
osoittavat salvokset. Rakennuksen sisälle oli muodostettu
väliseinillä vinkkelimuotoinen eteinen ja neliömäinen
huone, jossa sijaitsivat uuni ja makuulaverit.

Rakennuksen
pohjakaava ja julkisivu eivät piirustuksen mukaan vastaa toisiaan.
Pohjakaavassa väliseinän salvokset ulottuvat vain
takaseinään ja toiseen sivuseinään – sen sijaan
julkisivussa ei pohjakaavan mukaan pitäisi näkyä salvoksia.
Rakennuksen julkisivussa vasemmalla sijaitseva vertikaali merkintä ei siis
voi olla hirsisalvos. Voitaisiin ehkä ajatella, että
julkisivuun olisi tehty laudasta eräänlainen pilasteri jaottelemaan
fasadia. Tämä ei kuitenkaan tunnu todennäköiseltä,
sillä missään muussa rakennuksessa ei piirustusten mukaan menetelty
näin. Todennäköisempää lienee se, että pohjakaava
oli virheellisesti piirretty – etenkin kun sen mukaan rakennuksessa
ei olisi ollut lainkaan ovea tai ikkunaa.

Sotilaiden
majoitusrakennusten lisäksi Lappeenrantaan rakennettiin muitakin armeijan
tarvitsemia rakennuksia. Tärkeitä rakennuksia armeijalle olivat
erilaiset makasiinit. Pääosa Lappeenrantaan
sijoitetuista makasiineista oli sijoitettu "yläkaupungin"
koillisnurkkaan omalle aidatulle piha-alueelleen (numero 10).
Alueelle oli merkitty kahteen riviin yhteensä seitsemän eri rakennusta.
Lisäksi kirkkomaan aidan kupeessa sijaitsi makasiini (numero 11)
ja aidan eteläpuolella vuonna 1725 rakennettu varasto-ja
kalkkiaitta (numero 12). Viimeksi mainitusta rakennuksesta on
säilynyt piirustus, jonka mukaan rakennus oli satulakattoinen, kapea
ja pitkä. Aitta oli lämmittämätön. Varasto- ja
kalkkiaitasta itään sijaitsi vielä yksi erillinen satulakattoinen
makasiini (numero 13). "Yläkaupungin" länsireunassa
sijaitsi paaluaitauksen suojaama varusvarasto eli "tyghus" (numero
14).
Lappeenrantaan rakennettujen makasiinien ulkoasusta kertova
lähdeaineisto on puutteellista. Sen mukaan rakennukset olivat
puurakenteisia ja niiden katemateriaalina oli turve.
Mielenkiintoisen vertailuaineiston Lappeenrantaan rakennetuille
makasiineille tarjoavat 1720-luvulla Haminaan rakennettuja
makasiineja ja varastoja kuvaavat piirustukset sekä
varusvaraston tyyppipiirustus 1700-luvun alusta.

Leipomo oli
1700-luvun alun armeijoiden muonitukselle tärkeä laitos. Sen vuoksi
niitä rakennettiin varuskuntapaikkakunnille. Lappeenrantaan rakennetusta
leipomosta (numero 15) ei ole säilynyt piirustuksia. Tiedetään
kuitenkin, että siinä oli kuusi uunia ja kaksi huonetta ja
että sitä pidettiin liian pienenä armeijan tarpeisiin
nähden. Ennen pikkuvihaa oli armeijan käytössä leipomoita
Lappeenrannan lisäksi ainakin Savonlinnassa, Hämeenlinnassa ja
Haminassa. Leipomoista on säilynyt myös piirustuksia. Savonlinnassa
komendanttina olleen Ruthensparren suunnitelma tehokkaampaa
leipomoa varten on säilynyt, samaten Hämeenlinnaan aivan
ennen pikkuvihaa rakennetun kivisen leipomon piirustukset.
Paras vertailukohta Lappeenrannan leipomolle lienee kuitenkin Haminan
kuusiuuninen ja kaksihuoneinen leipomo. Rakennus oli muiden Itä-Suomeen
rakennettujen sotilasrakennusten tapaan ulkoasultaan yksinkertainen.
Julkisivun keskellä oli ovi, jonka molemmin puolin sijaitsivat
ikkunat. Oven molemmilla puolilla näkyivät myös keskellä
rakennusta sijainneen eteisen seinien salvokset. Leivinuunit sijaitsivat
yhtenäisenä kokonaisuutena keskellä rakennusta siten, että
molempiin huoneisiin avautui kolme uuninaukkoa.

Tykistöä
varten Lappeenrantaan rakennetusta pajasta (numero 16) on säilynyt Pehr
Cedersparren allekirjoittama piirustus. Sen mukaan vuoteen 1726 mennessä
valmistunut rakennus muodostui tuvasta ja sen kylkiäisestä.
Tulisija sijaitsi tuvan takaseinustalla, ja vastapäätä sitä
oli ovi ja ikkuna. Myös kylkiäisessä oli ikkuna
päätysivussa. Kylkiäisen funktiona lienee ollut tarvikkeiden
ja työkalujen säilyttäminen.

Tykistön
käyttöön rakennetusta laboratoriosta (numero 17) ei ole
säilynyt piirustuksia. Rakennus oli räjähdysvaaran vuoksi
sijoitettu linnoitusniemen luoteispuolella sijaitsevaan Rapasaareen.
Ruutikellareista on säilynyt vuoteen 1726 mennessä rakennetun
pienen ruutikellarin (numero 18) piirustukset sekä vuonna 1727 rakennetun
"ruutimakasiiniksi" nimitetyn kellarin (numero 19) piirustukset.
Lähellä bastioni Faberia sijainnut pieni ruutikellari oli
osittain maan alla. Maan alla olevaan kuutiomaiseen osaan oli rakennettu
hirsistä pitkokset, joiden varassa ruutitynnyreitä säilytettiin.
Samantapaista menettelyä käytettiin myös Haminassa. Maan
pinnalla näkyvä osa pientä ruutikellaria oli pyramidinmuotoinen.
Vuonna 1727 rakennettu, "yläkaupungin" luoteisosassa sijainnut
suuri ruutikellari oli periaatteeltaan samanlainen mutta isompi.
Myös siitä näkyi maanpinnalle vain pyramidinmuotoinen osa.
Pyramidin yhdelle sivulle oli kuitenkin sijoitettu suorakaiteen muotoinen
eteisrakennelma. Alas pohjakaavaltaan neliönmuotoiseen kellariin
johti ovelta neljä askelmaa. Kellarin katto oli tuettu hirsisillä
kattotuoleilla ja lisäksi kellarin keskeltä pystyhirren avulla.
Sivuseinillä sijaitsivat tuuletusaukot.

Niin
Lappeenrantaan kuin muuallekin Suomeen Haminasta Hämeenlinnaan ennen pikkuvihaa
rakennetuille sotilasrakennuksille yhteisiä piirteitä
olivat vaatimattomuus ja tiukka pitäytyminen yksinkertaisiin
rakennustaiteellisiin ja teknisiin ratkaisuihin. Rakennuksissa suosittiin
myös paikallista rakennusmateriaalia eli puuta, eikä linnoitusfunktiosta
huolimatta rakennettu kivestä. Teknisesti rakennukset edustivat
uloslämpeävinä rakennuksina paikallisiin oloihin
nähden kehittyneempää rakennustekniikkaa. Sotilasrakennukset
poikkesivat siviilien rakennuksista myös pohjakaavojen osalta.

Ilmeisestikin
varusteiden säilyttämisen tarpeen vuoksi rakennusten
ominaispiirteiksi muodostuivat korkea katto ja kattoikkunat. Rakennuksia
ei vielä ollut vuorattu laudoilla. Rakennuksia esittävien
piirustusten perusteella on kuitenkin mahdollista, että salvoskohdat oli
peitetty laudalla. Kyseessä voi kuitenkin olla vain piirustuksessa
esiintyvä epätarkkuus. Haminaan 1724–1726 rakennetun suuren
parakin ulkokaton materiaalina käytettiin Hollannista tuotettua
tiiltä ja 1730-luvulta on tietoja upseerirakennusten maalauksesta
punaiseksi. Lappeenrannassa kattomateriaalina lienee ollut turve. Everstiluutnantti
Faber oli määrännyt paloturvallisuussyistä jo vuonna
1724 kaupungin puukattoiset rakennukset katettaviksi turpeella,
ja vuodelta 1739 oleva tarkastuskertomus Lappeenrannan linnoituksesta
vahvistaa, että ainakin makasiineissa oli turvekatot.

Laajempaan
yhteyteen asetettuna Suomeen 1700-luvun alkupuolella rakennetut
sotilasrakennukset voidaan nähdä yhtenä eurooppalaisen
sotilasrakentamisen paikallisena sovelluksena. Muualla Euroopassa
rakennukset rakennettiin usein kivestä, Suomessa puusta. Rakennukset ovat
silti saman tradition kantajia niin funktionaalisen rakennustavan kuin
barokista omaksuttujen niukkojen koristeaiheiden
käytössä. Suomen hienoimmat sotilasrakennukset
sijaitsivat Haminassa. Rakennukset varmaankin erottuivat kaupunkikuvassa
– Haminan kaksikerroksisen varusvaraston päätyyn
ripustetun kuninkaan tunnuksen, kullatun F-kirjaimen ja kruunun,
valitettiin loistavan puolen peninkulman päähän.

5.4.3 Muut
julkiset rakennukset

Sotilaiden
käytössä olleiden rakennusten lisäksi Lappeenrannassa
sijaitsi myös muita julkisia rakennuksia. Tärkein näistä
oli maaherran residenssi (numero 20). Rakennus sijaitsi
"alakaupungissa" torin eteläpuolella. Toivasen mukaan
rakennus sijaitsi samalla paikalla kuin 1600-luvun "kuninkaan
huone", ja osa rakennuksesta ilmeisesti pohjautui 1600-luvun rakennukseen.
Faberin ja Johan Conrad Cedersparren suunnitelmakartassa residenssille oli
laadittu pohjakaava, jossa päärakennus oli sijoitettu rinteen
puolelle ja sen edustalle neljä sivurakennusta kahdeksi siiveksi.
Rakennusryhmittymän muodostama piha oli suunnitelmassa rannan
puolelta suljettu aidalla. Toivanen arvelee, että pohjois- ja
eteläreunan piharakennukset loppujen lopuksi toteutettiin
yhtenäisinä siipinä. Päärakennuksen
arvoa korostavalle sommitelmalle löytyy vertailukohtia
esimerkiksi sotilasvirkatalojen mallipiirustuksista. Residenssin
korjaustyöt valmistuivat vuonna 1725 ja rakennustöiden johdosta
vastasi rakennusmestari Petter Luutman. Rakennustyöt maksoivat yli 2
000 hopeatalaria.

Rantatorin
luoteisnurkassa sijaitsi pohjakarttojen mukaan telttakattoinen vaakahuone
(numero 21) ja sen eteläpuolella lääninkonttorin
ja -kanslian rakennus (numero 22). Rakennuksista ei ole säilynyt
piirustuksia, mutta lääninkonttorin ja -kanslian rakennuksesta
on Toivanen kuitenkin löytänyt joitakin tietoja. Rakennus oli harmaakiviperustalle
rakennettu hirsirakennus. Siinä oli ikkunoin varustettu aumakatto,
joka oli katettu tuohella. Rakenteellisesti rakennus oli edistynyt.
Sen yhteydessä on myös muista Lappeenrannan rakennuksista
poiketen tietoja lautojen ja punamultauksen käytöstä. Toivasen
mukaan lautoja ei kuitenkaan ilmeisesti käytetty rakennuksen
vuoraukseen, vaan laudat käytettiin oviin, kattoikkunoiden luukkuihin
sekä ikkunalautoihin ja punamulta maalattiin hirren pintaan.
Ikkunalaudat, eteisen kaksoisovi ja kattoikkunoiden luukut maalattiin keltamullalla.
Rakennuksen yhteentoista ikkunaan oli ommeltu vielä vihreästä
kankaasta verhot.

Rantatorin
itäreunalla, rinteessä olevan "terassin" kohdalla sijaitsi
raatihuone (numero 23). Rakennuksessa toimi myös koulu. Rakennus sijaitsi
maaherran residenssin tavoin hiukan katuverkosta poikkeavassa kulmassa, ja
onkin arveltu, että se residenssin tavoin olisi sijainnut samalla paikalla
kuin 1600-luvun raatihuone tai olisi ollut sama rakennus. Raatihuoneen alapuolella
toritasossa sijaitsi lääninhallituksen rahatoimikamari (numero
24). Se oli pohjakaavaltaan neliönmuotoinen ja siinä oli harmaakivinen,
koko rakennuksen laajuinen kellari.

"Yläkaupungissa"
sijaitsi sotilaiden käyttämien rakennusten lisäksi
myös joitakin muita julkisia rakennuksia. Pääkadun
pohjoispäässä sijaitsi vuoden 1725 lopulla valmistunut vankila
(numero 25). Rakennuksen oli urakoinut maaherran residenssin tavoin Petter
Luutman. Vankilan kustannukset nousivat yli 500 talariin. Rakennus oli aumakattoinen
ja melko isokokoinen. "Yläkaupungin"
eteläpäähän oli jo Faberin ja Johan Conrad Cedersparren
asemakaavasuunnitelmassa esiintyvään paikkaan portin pieleen
rakennettu tullirakennus (numero 26). Rakennukseen liittyi asuin- ja
pakkahuone. Sen rakennuskustannukset olivat lähellä vankilan kustannuksia.
Toinen tullirakennus sijaitsi tykistön laboratorion tavoin
Rapasaaressa (numero 27).

Lappeen kirkko
(numero 28) sijaitsi vanhalla paikallaan "yläkaupungin"
eteläpäässä. Ei ole tiedossa, milloin paikalle
rakennettiin ensimmäinen kirkko, mutta Toivanen mainitsee kirkkoa
peruskorjatun 1660-luvulla Jöran Knutssonin toimiessa rakennusmestarina.
Kirkko säilyi yli isonvihan ja oli linnoitusupseerien karttojen mukaan
torniton pitkäkirkko. Pohjamuoto muutettiin vuonna 1754 kirkonrakentaja
Eskil Colleniuksen johtamien korjaustöiden aikana ristikirkoksi,
jossa koilliskulmassa oli yksi sakastina toimiva kulma-uloke. Linnoitusjoukkojen
Lappeenrantaan rakentamasta kaivosta (numero 29) ei ole säilynyt piirustuksia.
Haminasta on kuitenkin säilynyt piirustus ns. vinttikaivosta. Lappeenrannassa
kaivo oli rakennettu "yläkaupungin" itäreunalle.
Luoteisnurkassa taasen sijaitsi jo Faberin ja Johan Conrad Cedersparren
kaavasuunnitelmassa näkyvä nelisiipinen tuulimylly (numero
30).

5.5
Kaupunkirakenne ruotsalaisen kauden jälkipuolella

Pehr
Cedersparren vuoteen 1726 ajoittuvan selostuspiirustuksen jälkeen
Lappeenrannasta on säilynyt jo useampi asemakaavaa kuvaava kartta.
Seuraavalle vuodelle ajoittuvan, linnoitusupseerien laatiman kartan mukaan
kaupungin kadut kulkivat säännöllisen ruutukaavan mukaan,
jopa eteläpuolella sijainnut "alakaupungin" katuverkko
on oikaistu kulkemaan samansuuntaisesti kuin ylätasanteen kadut.
"Alakaupunkiin" oli myös merkitty yksi poikkikatu enemmän
kuin aiemmissa kartoissa. Toisaalta Pehr Cedersparren
selostuspiirustukseen merkittyä, raatihuoneelta pohjoiseen
lähtenyttä, rinteen luoteiskulman kiertänyttä katua ei
karttaan ollut merkitty.[26]

"Alakaupunkiin"
muodostettu uusi lyhyt poikkikatu sekä ylätasanteen koilliskulmassa
sijainnut aukio esiintyivät myös myöhemmissä kartoissa.
Pehr Cedersparren karttaan merkitty, raatihuoneelta pohjoiseen
lähtenyt ja linnoituksen luoteisnurkan kiertänyt tie ei
yhtä poikkeusta lukuun ottamatta esiintynyt karttamateriaalissa.
Kyseisessä 1730-luvulle ajoittuvassa kartassa oli raatihuoneelta
lähteväksi merkitty kulkutie, joka kiersi linnoituksen
ylätasanteelle rakennetun varustuksen alapuolella linnoituksen
luoteiskulman ja ulottui aina linnoituksen pääkadulle saakka.
Kulkutieltä oli käynti linnoituksen ylätasanteelle samasta
kohtaa kuin Cedersparren kartassakin. Kadulla oli todennäköisesti
vain vähän merkitystä, koska sitä ei ole merkitty muihin
linnoitusupseerien selostuspiirustuksiin.

Ylätasanteella
ei kaupunkiin muodostunut pääkadun länsipuolelle Pehr
Cedersparren selostuspiirustuksessa esiintyvää
pitkittäiskatua eli siten ei pääkadun länsipuolelle
muodostunut piirustuksen mukaan kuin yksi korttelirivi. Uutena tekijänä
oli kaupunkirakenteeseen tullut mukaan linnoituksen laen koillisnurkkaan
muodostettu aukio. Aukio rajoittui pohjoisesta ja idästä
ylätasanteen reunaan, etelässä se vei puolet yhdestä
korttelista. Lännessä pääkadun itäpuolen kortteleista
toiseksi pohjoisin muodosti aukion länsireunan.[27]
Pääkadun itäpuolisen pohjois-eteläsuuntaisen
pitkittäiskadun linjauksesta karttamateriaali antaa jossain
määrin ristiriitaista tietoa. Joissakin kartoissa pitkittäiskatu
oli nimittäin linnoituksen ylätasanteen eteläreunassa
muutaman asteen lähempänä pääkatua kuin pohjoisessa.[28]

Vuodelta 1728
olevien linnoitusupseerien selostuspiirustusten mukaan katuverkko ja
korttelirakenne olivat jo saaneet sen muodon, jossa se säilyi aina
ruotsalaisen kauden loppuun asti. Aiempiin karttoihin nähden on huomattava,
että "alakaupungin" lyhyempää pitkittäiskatua
ei enää ollut piirretty ulottuvaksi keskellä olevaan poikittaiskatuun
asti, vaan katu oli pohjoisrannan laiturilta keskelle korttelia
päättyvä umpikuja. Samaten oli ranta-alueille sijoittunut
rannan ja niemeä kiertävän tien väliin kaksi rannan muotoja
seuraavaa kapeaa korttelia. Ylätasanteella oli merkittävin
muutos aiempaan verrattuna tasanteen reunoille rakennettu linnoitusvalli.
Sen sijaan ylätasanteen korttelirakenne ja katuverkko olivat
säilyneet samankaltaisina. Siten kaksi vuotta aiemmin Pehr Cedersparren
työselvityksessä esiintynyttä pääkadun
länsipuolista pitkittäiskatua sekä sen ja länsirinteen
väliin jääviä kortteleita ei ollut muodostettu. Samaten oli
itäisimmän pitkittäiskadun eteläisin kortteli
jätetty pois ja toiseksi eteläisimmästä korttelista
oli rinteen reunalle rakennetun vallin takia jäänyt kaakkoiskulma
pois. Ylätasannetta pohjoisesta ja idästä
ympäröivän vallin ja kortteleiden väliin oli muodostunut
vallin mutkia seuraileva katvetie.[29]

Vuoden 1728
jälkeen seuraavat linnoituksen kaupunkirakennetta valaisevat
selostuskartat ovat 1720-luvun linnoitustöitä seuranneen tauon
jälkeen vuodelta 1740 ja 1741. Niissä ei ole enää
havaittavissa muutosta 1720-luvun tilanteeseen. Siten Lappeenrannan
kaupunkirakenne ison- ja pikkuvihan välisenä aikana saavutti
perusmuotonsa vuoteen 1728 mennessä.[30]

Lappeenrannan
linnoittajien suunnitelmapiirustukset, työselostuksiin liittyvät
kartat ja piirustukset ja muut linnoitusta kuvaavat kartat ovat siinä
mielessä puutteellisia, että niihin on merkitty vain pieni osa
rakennuksista. Siten niissä kuvatun asemakaavan toteutuminen ison- ja
pikkuvihan välisenä aikana on pyrittävä varmentamaan
myös vertailemalla karttoja keskenään ja muuhun lähdemateriaaliin.
On otettava huomioon mahdollisuus, että kartassa kuvattu asemakaava
saattoi kuvata suunniteltuja rakenteita tai että kartan
esittämää katuverkkoa ei koskaan rakennettukaan.

Linnoitusupseerien
karttoihin merkittyjen lähinnä sotilasrakennusten perusteella
voidaan asemakaavan toteutumisesta tehdä kuitenkin joitakin jokseenkin
varmoja päätelmiä. Katuverkosta oli katujen varsille
sijoitetuista rakennuksista päätellen toteutunut varmasti ainakin
linnoituksen pääportilta pohjoiseen kulkeva pääkatu.
Samoin perustein näyttää myös ylätasanteen
toinen, pääkadun itäpuolella sijaitseva pitkittäiskatu
ainakin eteläiseltä osaltaan toteutuneen, samoin ylätasanteen
vallituksen katveeseen sisäpuolelle jäävä tie lienee
jo sotilaallisistakin syistä toteutunut.

Ylätasanteen
poikittaiskaduista taas oli niiden varsille sijoitetuista rakennuksista
päätellen rakennettu varmasti ainakin eteläisin poikkikatu, joka
eteläpuoleltaan rajoittuu kirkkomaan aitaan ja sotilaallisten
rakennusten ympäröimään toriin. Samaten oli toteutunut
toiseksi eteläisin poikkikatu. Kolmanneksi eteläisimmän
poikkikadun varrelle ei linnoitusupseerien kartoissa ollut sijoitettu
rakennuksia. Kadun itäpäästä oli kuitenkin
merkitty avautuvaksi portti vallituksen läpi itärantaan,
joten voidaan pitää mahdollisena, että katu toteutui. Linnoituksen
ylätasanteelta länsireunan torille portaina jatkuvan kadun
varrelle oli jälleen sijoitettu runsaasti rakennuksia. Kadun toteutumista
voitaneen pitää selviönä. Siitä pohjoiseen
merkityn kadun varrelle oli merkitty lännessä yksi rakennus;
idässä katu johti aukiolle, jossa sijaitsivat kruunun
makasiinit. Katu todennäköisesti toteutui. Ylätasanteen
pohjoisin poikkikatu rakennettiin, sillä sitä rajasi pohjoisesta
valli, ja etelästäkin oli sitä reunustamaan merkitty yksi
rakennus. "Alakaupungin" katuverkoston varrelle ei ollut
linnoitusupseerien kartoissa sijoitettu sotilasrakennuksia.
Rantatorille sijoitetuista rakennuksista päätellen torilta
pohjoiseen kulkeva pitkittäiskatu toteutui.

Ison- ja
pikkuvihan väliseltä ajalta on tiedossa ainoastaan yksi
säilynyt Lappeenrantaa koskeva inventointikartta. Todennäköisesti
1730-luvun loppupuolelle ajoittuvan kartan otsikon mukaan se oli
"Perinpohjainen kuvaus Lappeenrannan linnoituksesta Suomessa ja
Hämeenlinnan kihlakunnassa, johon kuuluu Lapveden pitäjä.
Linnoitus on hietaharjulla, jota ympäröi etelä-, länsi- ja
pohjoissivulla järvi, joka ulottuu Pohjanmaalle, Karjalaan ja
Savonlinnaan. Linnoitus on seuraavanlainen." Otsikon lisäksi kartassa
esitettiin kaupunki julkisine ja sotilasrakennuksineen sekä
kirjattiin rakennuksista ja linnoituslaitteista selitykset.
Siviilirakennuksia karttaan ei merkitty. Esitystapa kartassa oli
hyvin kaavamainen ja rakennusten sijoittelun sekä niemen muodon
suhteen osittain virheellinen. Kaavamaisesta esitystavastaan huolimatta
kartta antaa tietoa siitä, miten linnoitusupseerien
Lappeenrantaan suunnittelema asemakaava toteutui.

Pääportin
jälkeen oli jo Faberin ja Johan Conrad Cedersparren suunnitelmissa
esiintyneellä tavalla sijoitettu kaksi rakennusta: tullitupa ja corps de
garde. Niiden jälkeen avautui eteläreunan lähinnä
sotilaallisiin tarkoituksiin tarkoitettu, "hälytystoriksi"
nimetty aukio. Aukio oli samankaltainen kuin linnoitusupseerien piirustuksissa.
Linnoituksen pääportilta pohjoiseen kulkeva pääkatu oli
piirustuksessa saanut nimen Stora Kungs Gatan eli Suuri Kuninkaankatu, ja se
oli piirretty huomattavasti muita katuja leveämmäksi. Katu sijaitsi
linnoitusupseerien karttojen kuvaamalla paikalla. Pääkadun
itäpuolella sijaitseva pitkittäiskatu oli piirustuksen mukaan
toteutunut linnoitusupseerien esittämällä tavalla.
Ylätasannetta kiertävä, vallin katveessa kulkeva tie oli
myös merkitty inventointipiirustukseen. Ylätasanteelle oli
kuitenkin inventointipiirustuksessa merkitty yksi poikkikatu
vähemmän kuin linnoitusupseerien kartoissa. Puuttuva katu
oli linnoituksen eteläreunassa, jossa inventointikartassa
jätettiin hahmottelematta heti kirkon pohjoispuolella sijaitseva kortteli.

Linnoituksen
länsireuna oli inventointikartan mukaan toteutunut
pääpiirteittäin linnoitusupseerien suunnittelemassa
muodossa. Alueen katuverkko ja korttelirakenne olivat likimain samankaltaisia
kuin upseerien selostuspiirustuksissa. Huomattavaa on, että alueen
pohjois–eteläsuuntaista pääkatua, joka
inventointikartassa oli nimeltään Lands Höfdinga Gatan eli
Maaherrankatu, oli ylätasanteen pääkadun tavoin korostettu
merkitsemällä se muita katuja leveämmäksi.
Lisäksi raatihuoneelta oli merkitty kulkevaksi linnoitusmäen
juurta noudattava katu, joka kiersi linnoituksen luoteisnurkan ja eteni
aina Suurelle Kuninkaankadulle saakka, siis sama katu, joka aiemmassa karttamateriaalissa
esiintyi vain Pehr Cedersparren allekirjoittamassa
linnoitustöitä selvittävässä kartassa vuodelta 1726.
Maaherrankadun eteläpäässä sijaitseva aukio
näytti toteutuneen lähes täysin Faberin ja Johan Conrad
Cedersparren suunnitelmakartan ja tehtyjä linnoitustöitä
esittelevien karttojen mukaisesti. Toria ympäröivät
julkiset rakennukset ja maaherran residenssi torin eteläpuolella oli
merkitty rakennetuksi Faberin ja Johan Conrad Cedersparren suunnitelman
mukaiselle paikalle. Muussa linnoittamiseen liittyvässä
karttamateriaalissa ei maaherran rakennuksia ollut kuvattu. Joissakin alue oli
jätetty kokonaan artikuloimatta ja joissakin alueen kohdalle oli
merkitty "Residence Tompten".

Inventointikartan
mukaan toteutui myös niemen rantoja seuraava katu ainakin niemen pohjoisrannan
osalta. Pohjoisrannassa katu oli saanut nimekseen Lilla Kungs Gatan eli
Pieni Kuninkaankatu. Linnoitusupseerien kartoista poikkeavasti inventointikarttaan
ei kuitenkaan ollut sijoitettu linnoitusniemen itärantaa
kiertävää katua. Kuitenkin itärantaan oli merkitty
kaksi rakennusta. Toivanen arvelee, että itärannan alueen katutilat
eivät olisi ennättäneet jäsentyä pari
vuosikymmentä kestäneen rakennuskauden aikana. Vaikka
päätelmä perustuukin osittain väärin
ajoitettuun lähdemateriaaliin (Uppsalan yliopistossa säilytettävän
inventointikartan ajoittamiseen 1730-luvulle, kun se todellisuudessa
ajoittuu 1700-luvun jälkipuoliskolle), niin itse
päätelmä kuitenkin tuntuu hyvinkin mahdolliselta.

Vertailemalla
ison- ja pikkuvihan väliseen aikaan ajoittuvaa säilynyttä
karttamateriaalia voidaan päätellä Lappeenrannan
kaupunkirakenteen toteutuneen hyvin pitkälti linnoitusupseerien
suunnitteleman ruutukaavan pohjalta. Tiedossa olevan karttamateriaalin
perusteella ei voi kuitenkaan päätellä, noudattiko myös
siviilirakentaminen säännöllistä asemakaavaa. Ison- ja
pikkuvihan väliseltä kaudelta säilyneen muun
lähdemateriaalin perusteella on kuitenkin syytä uskoa, että
rakentamista valvottiin ja nimenomaan linnoitusupseerien
määräysten mukaan. Pekka Toivasen mukaan Haminan pormestari Wittstock,
joka johti myös Lappeenrannassa pidettyjä raastuvanoikeuden istuntoja,
luki kokoontuneille lappeenrantalaisporvareille everstiluutnantti Faberin
rakennustoimintaa koskevat käskyt ja hyväksytti ne porvareilla
sellaisenaan.

Everstiluutnantti
Johan Jacob Faber muun muassa määräsi keväällä
1724 purkamaan kaupunkilaisten omistamia rakennuksia rakennettavan
makasiinin tieltä ja siirtämään ne niille osoitettuun
paikkaan. Rakentamisen valvontaa kuvaavat myös kaupunkilaisten
valitukset samana vuonna siitä, että kauppias Dobbinin rouva oli
rakentanut talonsa porvariston parhaille markkinapaikoille, kun taas
he olivat rakentaneet maaherran, everstiluutnantti Faberin ja
Lappeenrannassa olevan maistraatin ohjeiden mukaisesti talonsa, jotka nyt
vielä olivat linnoitustöiden takia purku-uhan alaisia. Huomattava
on myöskin, että linnoituksen "alakaupungin" ja
"itäkaupungiksi" kutsutun niemen itärannan talojen kuntoa
tarkastamaan asetettiin tarkastajat.

Ison- ja
pikkuvihan välisen ajan lähdemateriaalin valossa
näyttää ilmeiseltä, että Lappeenrannan asemakaava
toteutui katuverkon, aukioiden ja kortteleiden osalta jokseenkin siinä
asussa kuin se esiintyi jo everstiluutnantti Faberin ja konduktööri
Johan Conrad Cedersparren suunnitelmapiirustuksessa 1720-luvun
alkupuolella. Samaten toteutui sotilaallisten ja julkisten rakennusten
sekä aukioiden sijoittamisen perusteella kaupungin eri toiminnallisten
ryhmien eriyttäminen toisistaan. "Alakaupunkiin" sijoitettiin
hallinnolliset rakennukset ja kauppiaiden rakennukset sekä kauppa- ja
hallintotori, kun taas linnoituksen ylätasanne sai hälytystoreineen
ja makasiineineen pääasiallisesti sotilaallisen leiman. Ne
muutokset, joita rakennusvaiheen aikana tehtiin Faberin ja Johan Conrad
Cedersparren suunnitelman mukaiseen asemakaavaan, eivät ole kokonaisuuteen
verrattuna ratkaisevia.

Asutuksen
tiheyttä – tekijää, joka on epäilemättä
vaikuttanut asemakaavan toteutumiseen ja suoranaisesti kaupunkirakenteeseen
siten, että esimerkiksi rakentamattomat tontit jättivät
katutilaan aukon ja siten muuttivat katutilan toisenlaiseksi kuin se oli
asemakaavassa tarkoitettu – on säilyneen lähdemateriaalin
perusteella vaikea arvioida. Jonkin verran tietoa asiasta saadaan
säilyneistä henkikirjoitustiedoista. Lappeenrannan
henkikirjaväkiluku vuonna 1712 oli 46 henkilöä.
Ennen sotaa henkikirjoitetuista lappeenrantalaisista oli seuraavana
henkikirjoitusvuotena, vuonna 1722, jäljellä enää
11. Henkikirjoitettujen kokonaismäärä oli kuitenkin kohonnut 101
henkikirjoitettuun asukkaaseen. Kun väkiluvun kehitystä
verrataan Lappeenrannan ensimmäisen kaupunkikauden väkiluvun
kehitykseen, voidaan havaita, että ison- ja pikkuvihan välisenä
kautena  henkikirjoitetun
väestön määrä oli jonkin verran suurempi kuin
edeltävänä kautena. Ero ei kuitenkaan ole kovin suuri. Toisaalta
on huomattava, että henkikirjoitettujen ulkopuolelle jäi
kokonaan varuskunta, jonka joukkojen vahvuuden Toivanen määrittelee
muonitusannosten määrän perusteella vaihdelleen
50–100 henkeen. Varusväki kuitenkin asui
pääosin parakeissaan tai asukkaiden rakennuksissa, joten sen
lukumäärä ei suoranaisesti nostanut kaupungin asuinrakennusten
määrää.

Taulukko   Lappeenrannan henkikirjoitetut vuosina                                1722–1739

vuosi                     henkikirjoitetut

1722                     101

1724                     267

1725                     249

1727                     213

1728                     198

1730                     203

1731                     241

1732                     281

1733                     269

1734                     280

1735                     272

1736                     267

1737                     365

1739                     290

Lähteet:
Jalkanen, K. J.: Lappeenrannan kaupungin historia 1649–1741.
Jyväskylä 1913; Toivanen Pekka: Lappeenrannan kaupungin historia
1649–1743. Lappeenranta 1979.

Ison- ja
pikkuvihan väliseltä ajalta ei ole säilynyt karttamateriaalia,
josta ilmenisi, paljonko kaupunkiniemelle oli kaavoitettu tontteja tai
tonteille rakennettu rakennuksia. Siten asukasluvun perusteella ei voida
määritellä kovin tarkkaan, kuinka tiheästi kaupunki oli
asutettu 1700-luvun alussa. Sen verran asukasluvun perusteella ja uusien
julkisten rakennusten ja runsaslukuisten sotilaallisten rakennusten
määrän perusteella kuitenkin voidaan sanoa, että kaupungin
alueen ollessa sama kuin 1600-luvullakin oli Lappeenranta ison- ja pikkuvihan
välisenä aikana tiheämmin asutettu kuin koskaan aikaisemmin.

Asutuksen
tiheydestä saadaan lisätietoja silminnäkijälausunnosta
vuodelta 1738. Lappeenrannan ulkoisesta asusta kirjoitti rajalinnoituksiinsa
tarkastusmatkan tehnyt silloinen Suomen sotilasylipäällikkö Axel
von Löwen – aiemminkin Lappeenrannan kaupunkikehitykseen
vaikuttanut linnoitusupseeri. Hän mukaansa Lappeenranta oli pieni ja
ahdas. Lisäksi siellä ulottuivat tiheään rakennetut
puutalot varustuksiin saakka. Lappeenrantaan siis oli ainakin vuoteen 1738
mennessä rakennettu runsaasti rakennuksia, ja esitetyn
karttamateriaalin perusteella voidaan olettaa, että rakennukset oli
sijoitettu Faberin ja Johan Conrad Cedersparren asemakaavan mukaan kaupunkiniemelle.

5.6  Kaupunkirakenteen erityispiirteitä

Koska
karttamateriaalissa ei kuvattu siviilirakennuksia, niin niiden perusteella
ei voida tehdä kovin pitkälle meneviä
johtopäätöksiä kaupunkikuvasta. Tiedetään kuitenkin,
että 1600-luvun suomalaisessa kaupungissa oli normiksi muodostunut
säännöllinen ruutukaupunki. Sen katuja reunustivat
yksikerroksiset puutalot, joista erottuivat vain kirkko ja jotkin harvat
julkiset rakennukset. Samoin tiedetään, että kaupunkien
kadut olivat kapeita ja matalien talojen ja aitojen reunustamia, jolloin
muodostui matala katutila ja tiivis katuseinämä.[31]
Samoja kaupunkikuvan perusrakenteita voidaan etsiä myös Lappeenrannan
kaupunkikuvasta ison- ja pikkuvihan väliseltä ajalta.

Karttamateriaalin
mukaan Lappeenranta oli edelleen pitkälti 1600-luvun kaupunkien
tyyppinen. Yhtenä poikkeuksena on "alakaupungin" rantaviivan
yhtenäinen käsittely verrattuna 1600-luvun rantaviivaan.  Asemakaava oli etenkin
ylätasanteella säännöllinen ruutukaava.
Säännöllisen levyisestä katuverkosta kuitenkin
poikkesi leveytensä puolesta jossain määrin
ylätasanteen halki kulkeva Suuri Kuninkaankatu ja merkittävästi
"alakaupungin" halki kulkeva Maaherrankatu. Yksikerroksiset
rakennukset ovat karttamateriaalin ja säilyneiden, sotilasrakennuksia
kuvaavien piirustusten mukaan olleet edelleen kaupunkikuvalle
tyypillisiä. 1600-luvun kaupunkiin verrattuna oli lappeenrantalaisten
matalien puutalojen sävyttämään kaupunkikuvaan
tullut mukaan huomattavasti suurempi määrä julkisia
rakennuksia, ja kokonaan uusina rakennuksina olivat kaupunkiin
tulleet runsaslukuiset, korkein aumakatoin varustetut sotilasrakennukset.
Siten voidaan Lappeenrannan kaupunkikuvaa pitää kokonaisuutena,
jossa 1600-luvun kaupunkikuvaan verrattuna oli käytetty runsaammin
kaupunkitaiteellisia elementtejä.

Uutena
elementtinä voidaan nähdä myös kaupungin eriyttäminen
kolmeen osaan: ylätasanteella sijaitsevaan yläkaupunkiin,
länsirannassa sijaitsevaan "alakaupunkiin" ja niemen
itäisellä rannalla sijaitsevaan "itäkaupunkiin".
Kämnerinoikeuden pöytäkirjoissa käytettiin alueista
nimitystä "Nedre Staden" ja "Östra Staden".
Toivasen mukaan "itäkaupungissa" oli kyseessä
esiteollisen ajan kaupungeissa havaittu sosiaalinen eriytymismekanismi,
jonka mukaisesti pikkuporvarit ja pieneläjät hakeutuivat sivummalle,
mikä Lappeenrannassa merkitsi "itäkaupunkia".[32]
Toisentyyppisenä eriyttämisenä voidaan taas pitää
kaupungin pääkatujen korostamista tekemällä ne
muita katuja leveämmiksi.

1720-luvulta lähtien
olivat linnoitusvallit uusi kaupunkikuvaan vaikuttava elementti. Vallit
erottivat jo fyysisestikin kaupungin ja sitä
ympäröivän seudun, puhumattakaan siitä
symbolivaikutuksesta, jonka puuttomat vallit espanjalaisine ratsastajineen,
puuesteineen ja vallihautoineen epäilemättä
tekivät ympäröivän maaseudun talonpoikiin.[33]
Ylätasannetta kiertävä valli sitä paitsi oli itse
kaupungin sisäpuolella. Sen sisäreunalle muodostui vallin
mukaisesti kiertävä tie, ja se myös eristi sotilaallisluontoisen
"yläkaupungin" ranta-alueiden asutuksesta.

5.7
Kaupunkirakenteeseen vaikuttaneet tekijät ruotsalaisella kaudella

Tutkimusaineiston
nojalla voidaan todeta, että Faberin ja Johan Conrad Cedersparren
linnoitussuunnitelmaan liittyvä asemakaavasuunnitelma ja sen pohjalta
1720-luvulla tapahtunut Lappeenrannan kaupunkirakenteen muotoutuminen
poikkesi joissakin piirteissään muista ison- ja pikkuvihan
välisen kauden suomalaisista asemakaavoista. Kun muut kauden
asemakaavoista seurasivat, Haminan radiaalikaupungin asemakaava
mukaan luettuna, täysin 1600-luvun perintöä,[34]
on Lappeenrannassa, etenkin Faberin ja Johan Conrad Cedersparren
asemakaavasuunnitelmassa, jo piirteitä vuosien 1743–1775
välisenä aikana hahmottuvasta klassismin asemakaavatyypistä.

Klassismin
asemakaavatyypille oli Liliuksen mukaan ominaista muun muassa kaupungin
edustavuuden korostamisen lisäksi kaupunkirakenteen vaihtelevuus
mutta samalla katukuvan yhtenäisyys. Vaihtelevuutta korostettiin kaupungin
ääriviivan poikkeavalla muodolla, korttelimuodon ja -koon
erilaisuudella. Uutta olivat myös entistä useammat aukiot, jotka
oli usein sijoitettu symmetrisiksi sommitelmiksi.
Merkittävää oli myös kadun 1600-luvun kaavatyypistä
poikkeava luonne. Suurvaltakaudella kadut olivat tasalevyisiä ja
katutila oli kapea ja matala. Klassismin ihannekatutila taas oli kapea ja
korkea. Klassismin kauden katuverkolle oli myös tavallista joidenkin
katujen korostaminen. Uutena katutyyppinä tulivat mukaan
sädekadut. Uutta oli myös rantaviivan korostaminen, jolloin
vedestä tuli uudella tavalla kaupunkitaiteellinen elementti
kaupunkiin.[35]

Lappeenrannan
ison- ja pikkuvihan välisen kauden kaupunkirakentamisen perustana
olleelle asemakaavoitukselle ominaiset, kauden muista suomalaisista
kaavoista poikkeavat piirteet olivat lyhyesti esitettynä seuraavat.
Ensinnäkin kaupunkirakenteessa ilmeni eriytyneisyyttä ja vaihtelua.
Etenkin Faberin ja Cedersparren suunnitelman, mutta myös
myöhemmän, toteutunutta tilannetta esittävän karttamateriaalin
perusteella Lappeenranta muodostui selvästi kolmesta toisistaan
eroavasta osasta: sotilaiden hallitsemasta
"yläkaupungista", kaupalle ja hallinnolle varatusta
"alakaupungista" ja köyhemmän väestön
"itäkaupungista".[36]
Faberin ja Cedersparren suunnitelmassa oli havaittavissa myös
pääkatujen korostamista. Joissakin selvityskartoissa oli
myös katujen lievää säteittäisyyttä, joskin
siihen lienee syynä linnoitusmäen topografia. Merkittävä
piirre oli länsirannan "alakaupungin" rantaviivan
korostaminen, ei tosin rantatiellä, vaan leveällä
yhtenäisellä laiturilla.[37]

Lappeenrannan
pikkuvihaa edeltäneen asemakaavan erityispiirteisiin ovat
vaikuttaneet useat tekijät. Yksi oli epäilemättä
linnoitusniemen topografia: jyrkkien rinteiden kapeista ranta-alueista
erottama ylätasanne sai suunnittelijat soveltamaan tiukasta ruutukaavasta
paikoitellen poikkeavaa jäsentelyä. 1700-luvun alun asemakaavaan
vaikuttivat myös kaupunkiniemen aiempi rakennuskanta ja
katuverkko. Ylätasanteella oli uuden kaavan
pääkatu sijoitettu samalle paikalle, jossa jo 1600-luvun
pääkatu sijaitsi. "Alakaupungin" katuverkon
sijoittelulla ja katujen kapeudella lienee yhteys, vaikkakaan sitä ei
lähdeaineiston perusteella pystytä varmasti toteamaan, 1600-luvun
markkinapaikan rakennusten sijoitteluun. Toisaalta, kuten edellä on
jo todettu, kun Aspegrenin 1600-luvun puoleenväliin ajoittuvaa
Lappeenrannan asemakaavakarttaa verrataan 1720-luvun asemakaavaa
kuvaaviin karttoihin, voidaan nähdä, ettei Aspegrenin kaava
ole voinut välittömästi vaikuttaa uuteen asemakaavaan. Sen
sijaan Aspegrenin kaava vaikutti välillisesti ainakin
"yläkaupungin" pääkadun sijainnin osalta Faberin ja
J.C. Cedersparren kaavasuunnitelmaan ja sitä seuranneeseen
asemakaavaan. Välittävänä tekijöinä olivat
Aspegrenin kaavan mukaisesti pääkadun varteen rakennetut rakennukset.

Kaupunkirakenteen
muotoutumiseen vaikutti merkittävästi kaupungin toimiminen linnoituskaupunkina.
Sotilaallinen aktiviteetti aiheutti sen, että linnoituskaupungeiksi
valittuihin kaupunkeihin suunnattiin valtion varoja. Ne suunniteltiin
muutenkin paljon kokonaisvaltaisemmin kuin muut sodan ja köyhyyden
kuihduttamat kaupungit. Sen lisäksi, että linnoituskaupunkeihin
rakennettiin runsaasti armeijan tarvitsemia rakennuksia, tuli kaupunki
tietenkin suojata myös vallituksilla. Lappeenrannassa ajan linnoitustekniikka
edellytti linnoituksen ylätasanteen eriyttämistä
puolustuslaittein muusta kaupungista – puolustajien tykkien tuli
nimittäin sijaita hyökkääjiä korkeammalla.
Linnoitusvallit ja tykkiasemat oli siten Lappeenrannassa rakennettu
rinteen yläosaan, josta oli parempi ampuma-ala kuin niemen rannoilta.
Näin ollen rantaan sijoitetut rakennukset jäivät niemen eteläosaa
ja niemeä kiertävää paaluaitausta lukuun
ottamatta linnoitusvallien ulkopuolelle. Linnoitusvallit rinteen
yläreunalla jakoivat siten kaupungin ylätasanteeseen ja
ranta-alueisiin. Lisäksi oli itsestään selvää,
että linnoitusupseerit sijoittivat pääosan
sotilaallisista rakennuksista nimenomaan
"yläkaupunkiin" – linnoitusvallien ja tykkiasemien
suojaan.

Lappeenrannan
pikkuvihaa edeltäneen kaupunkirakenteen muotoon ovat vaikuttaneet
myös kaavoittajien – linnoitusupseereiden –
tiedot ja taidot rakennustaiteen alalta. Vaikka Lappeenrannan linnoituksen
asemakaavan pääsuunnittelijaksi ja toteuttamisen valvojaksi
voidaan nimetä everstiluutnantti Faber – hänen asemaansa
linnoituksen suunnittelijana kuvaa sekin, että linnoituksen
idempänä sijaitseva bastioni sai nimensä Faberin mukaan,
kun taas läntinen bastioni sai nimensä myöskin voimakkaasti
Lappeenrannan kehitykseen vaikuttaneen maaherra Frisenheimin mukaan
– niin kaupunkirakentamisen johdossa olleita upseereita on
käsiteltävä ammattiryhmänä, kollektiivina,
joka teki ja toteutti suunnitelmat yhteistyönä. Edellä on jo
selvitetty, että 1700-luvun linnoitusupseerit saivat koulutusta
myös siviiliarkkitehtuurin alalle ja että heidän tuli olla
kykeneviä myös kokonaisten kaupunkien suunnitteluun.
Asemakaavoituksen osalta on otettava huomioon lisäksi laajalle levinnyt
linnoitusrakennustaidetta koskeva kirjallisuus, josta edellä on
annettu joitakin esimerkkejä. Lappeenrannan linnoituksen rakentamisesta
päävastuun kantanut everstiluutnantti Faber oli lisäksi tullut
Saksasta Ruotsin joukkoihin, joten voidaan pitää
todennäköisenä, että hänellä oli ollut
yhteyksiä ainakin saksalaiseen linnoituskoulukuntaan.

Lappeenrannan
osalta ei kirjallisuudesta ole varmastikaan löydettävissä
yhtä varsinaista kaavamallia, jonka mukaan kaupunki olisi kaavoitettu.
Kuitenkin voidaan linnoitusrakennustaidon oppikirjoista
nähdä se asemakaavatraditio, johon nojautuen linnoitusupseerit
Lappeenrannankin kaavoittivat. Verrattaessa Lappeenrannan ja Haminan asemakaavaa
eurooppalaiseen linnoitusrakennustaiteeseen voidaan Haminan linnoituksen
asemakaava nähdä renessanssin radiaalikaupunki-ihanteeseen
pohjautuvan linjan edustajana. Linjan tunnetuin kaupunki lienee
italialainen Palmanova. Haminan asemakaavan esikuvana on arveltu olleen
saksalaisen Daniel Specklen ihannekaupunkisuunnitelma,
radiaalikaavaa noudattavia vertailukohtia kuitenkin löytyy
linnoitusteoreettisesta kirjallisuudesta enemmänkin.

Lappeenrannan
linnoituksen asemakaava taas voidaan nähdä radiaalikaavaa
noudattaville linnoituksille vaihtoehtoisen linjan edustajana. Siinä
puolustuslaitteiden sisäpuolella oleva kaupunki oli kaavoitettu
ruutukaavaan. Kaavasuuntauksen taustana on pidetty Dürerin
ihannekaupunkisuunnitelmaa 1520-luvulta. Linjan huomattavin edustaja oli
kuitenkin Vaubanin Neuf-Brisachin linnoituskaupunki vuodelta 1699.
Siellä Vauban sijoitti Palmanovan tapaan torin kaupungin keskustaan. Torin
ja kaupunkia ympäröivistä mahtavista linnoituslaitteista
muodostuvan kahdeksankulmion välisen kaupungin Vauban kuitenkin
kaavoitti radiaalikaavan sijasta säännölliseen ruutukaavaan.
Ruutukaava oli linnoituskaupungeissa radiaalikaavaa huomattavasti
suositumpi. Tuliaseiden kehityksen myötä alkoi myös
radiaalikaavan hyödyllisyys puolustuksen kannalta hävitä. Koska
ruutukaavaa oli vielä teknisesti joustavampaa soveltaa eri
olosuhteisiin, se syrjäytti radiaalisen linnoituskaupungin.
Lappeenrannassa radiaalikaavaa olisi maaston korkeuserojen vuoksi
ollut äärimmäisen vaikea toteuttaa, siten ainoaksi
mahdollisuudeksi jäi ruutukaava.

Kaupunkirakenteessa
esiintyvään kaupunginosien eriytymiseen vaikuttaneena
tekijänä voidaan pitää myös ajan yhteiskunnan
rakennetta. Vapauden ajan Ruotsissa olivat sotilasmenot rauhan aikana noin
2/3 kaikista menoista. Työvoimasta oli ajoittain 1/10 miehistä
sotalaitoksen palveluksessa, yhteiskunnan johtavissa asemissa
olevista oli 3/4 jossain elämänsä vaiheessa
työssä sotalaitoksen palveluksessa. Senaikaista yhteiskuntaa
onkin nimitetty militaristiseksi yhteiskunnaksi. Yhteiskunnan
"militarisoituminen" on epäilemättä vaikuttanut
myös kulttuuriin ja siten myös rakennustaiteeseen. Lilius on
aiemmin todennut, että ison- ja pikkuvihan välisen kauden asemakaavoista
valtaosa liittyi Suomen puolustuskysymykseen ja oli linnoitusupseerien
tekemiä. Myös Lappeenrannan asemakaavan suunnittelijat ja
kaupunkirakentamisen johdossa olleet henkilöt olivat linnoitusupseereita.
Tähän liittyen muodostaa upseereiden arvomaailma mielenkiintoisen
lähtökohdan tulkittaessa Lappeenrannan asemakaavan muotoa
ja sen perusteella toteutettua kaupunkirakennetta.

Suomalaista
upseeristoa vapaudenajalla tutkineen Kaarlo Wirilanderin mukaan 1700-luvun
upseerit olivat arvojärjestyksestään
"äärettömän arkoja". Hän huomauttaa:
"Etenkin siellä, missä eri aselajien upseereita sattui
samoille seuduille, helposti syntyi kiistaa siitä, kuka oli arvossa oleva
ensimmäisenä. Tällaisia arvonkipeyden hankauskohtia oli etenkin
varuskuntakaupungeissa ja linnoituksissa." Wirilander tuo esille
myös sen, että sotilasvirat muodostivat arvojärjestyksen
selväpiirteisen rungon; niiden oheen rakentui muiden virkamiesten arvoporrastus.
Siviilivirat olivat kuitenkin sotilasvirkoja alempiarvoisia. Esimerkiksi
jalkaväen kapteenia vastasi kollegion sihteeri tai akatemian
professori, vänrikit ja kornetit olivat korkeammalla kuin
lääninsihteerit ja kamreerit tai rykmenttien sotatuomarit.
Arvojärjestyksen merkitystä koko yhteiskunnalle kuvaa hyvin se,
että esimerkiksi vuonna 1740 ei maanmittareiksi saatu kyvykkäitä
henkilöitä, koska maanmittareilla ei ollut säädyllistä
virka-arvoa. Asia korjattiin siten, että kuningas vahvisti heille
arvosijan vuoden 1714 arvojärjestyksen 40. luokkaan – askelta
alemmaksi vänrikkejä ja kornetteja. Arvohierarkia ulottui
vapaudenajalla laajalti yhteiskunnan eri alueille – jopa pukeutumiseenkin.
Rakennustaiteen puolelta esimerkki tiukasta arvohierarkiasta ovat
Erik Dahlbergin jo vuonna 1687 suunnittelemien ja vuonna 1730 uudistettujen
sotilasvirkatalojen tyyppipiirustukset, joissa talon koko ja
jäsentely määräytyi ruotu-upseerin arvon mukaan.

Läpi
yhteiskunnan ulottuva arvohierarkia, jossa sotilaat olivat muita
merkittävämmässä asemassa, näkyy myös paikallisella
tasolla kaupunkirakentamisessa. Linnoitusupseerien ylivalta tuli
ruotsalaisella kaudella esiin Haminassa, jossa konduktööri Nordenberg
Toivasen mukaan muun muassa totesi pormestari Wittstockille,
että "maistraatti on Linnoituksen ja Herra everstiluutnantin
käskyvallan alaisuudessa" – sotilaiden ja siviilien
välille oli tullut kiistaa kaavoituksesta, ja konduktöörin mukaan
se ei kuulunut siviilien määräysvaltaan.
Myös Lappeenrannassa linnoitusupseerit määräsivät
ainakin kaupungin asemakaavaan ja ulkoiseen edustavuuteen
liittyvissä asioissa. Toivasen mukaan Haminan pormestari Wittstock, joka
johti myös Lappeenrannassa pidettyjä raastuvanoikeuden
istuntoja, luki Faberin rakennustoimintaa koskevat käskyt
porvaristolle ja hyväksytti ne sellaisenaan. Everstiluutnantti Faber
esimerkiksi määräsi huhtikuussa vuonna 1724 porvariston
viemään kaupungin tunkiot tullin ulkopuolelle, jotta kadut pysyisivät
puhtaana, rakentamaan ylätasanteelta rantaan johtavat portaat
valmiiksi ennen matkalla olleen maaherran paluuta ja siirtämään
rakennettavan makasiinin tiellä olevat vanhat rakennukset niille
osoitettuun paikkaan.

Asemakaavan ja
myös toteutuneen kaupunkirakenteen hierarkkisuus, jolla
tässä tarkoitetaan Lappeenrannan jakoa toisistaan eriytyneisiin
kaupunginosiin ja merkittävimpien katujen arkkitehtonista korostamista,
voidaan siten selittää paitsi topografian ja puolustuksellisten
tekijöiden, niin myös vapauden ajan yhteiskunnan ja eritoten
sotilaiden arvomaailmassaan sisäistämän arvohierarkian
turvin. Ongelmallista on kuitenkin se, että muissa sotilaiden ison-
ja pikkuvihan välisenä aikana Suomeen suunnittelemissa
asemakaavoissa ei ole havaittavissa samankaltaista hierarkkisuutta kuin
Lappeenrannassa. Syyt voivat siis olla pääasiassa Lappeenrannan
linnoitusniemen topografiassa. Silloin ei kuitenkaan täysin
selity, miksi Faber ja Johan Conrad Cedersparre kiinnittivät linnoitussuunnitelmassaan
"alakaupunkiin" niin suurta huomiota – miksi se artikuloitiin
niin selkeästi ja rikkaasti.

"Alakaupungin"
artikulointi selittyy lääninhallinnon ja maaherran, sotaneuvos Johan
Frisenheimin, jota Juvelius nimittää "ensimmäiseksi
vertaistensa joukossa", sijoittumisella Lappeenrantaan.
Frisenheim oli toiminut isonvihan aikana Ruotsin Suomen-joukkojen
sotakomissaarina ja oli niittänyt runsaasti mainetta toiminnastaan. Rannan
mukaan armeijan ylipäälliköt Lybecker ja Nieroth arvostivat
suuresti Frisenheimia – Nieroth muun muassa nimitti häntä
"esikuvaksi vailla vertaa". Frisenheim rahoitti ulkomaisilla
suhteillaan tehokkaasti armeijan toimintaa: Frisenheimin arvoa kuvaa, että
Ruotsin valtionkonttori oli vuonna 1710 hänelle velkaa 56 000 hopeatalaria.
Lappeenrannan linnoituksen rakentamiseenhan pikkuvihaa
edeltävänä kautena käytettiin kokonaisuudessaan noin 24 000
hopeatalaria.

Frisenheimille
annettiin usein koko maata koskevia tehtäviä; Suomessa hän
toimi muun toimensa ohella sotilasylipäällikkönä ennen
Stackelbergin nimittämistä kyseiseen virkaan. Lappeenranta
oli Frisenheimille tuttu jo aiemmilta ajoilta, sillä hän oli
toiminut aiemmin kauppiaana Nevanlinnassa ja Viipurissa. Lisäksi hän
oli isonvihan aikana armeijan sotakomissaarina, kun Nieroth suhteellisen menestyksekkäästi
piti armeijan päämajaa Lappeenrannassa. Frisenheim valitsi Lappeenrannan
maaherran sijaintipaikaksi kaupallisten ja puolustuksellisten syiden
perusteella. Maaherranvirasto toimi Lappeenrannassa jo alkutalvella 1722,
Frisenheim itse saapui Lappeenrantaan saman vuoden huhtikuuhun mennessä.
Heinäkuun alussa Frisenheim kävi keskusteluja linnoituskonttorin
päällikön Axel Löwenin kanssa ja niissä
päädyttiin Vehkalahden linnoittamisen ohella suorittamaan myös
Lappeenrannassa linnoitustöitä. Frisenheim pani maaherran
residenssin korjaus- ja rakennustyöt alulle saavuttuaan
Lappeenrantaan. Siten ainakin maaherran residenssin sijainti oli
Lappeenrannan kaavoittajien tiedossa heidän suunnitellessaan
uutta asemakaavaa. Faberin ja Johan Conrad Cedersparren linnoitussuunnitelmaan
onkin merkitty residenssirakennus, joka myöhemmän inventointikartan
mukaan todella sijaitsi suunnitellulla paikalla.

"Alakaupungin"
jäsentelyssä otettiin siten huomioon ison- ja pikkuvihan
välisellä kaudella Lappeenrannan, jollei koko silloisen Suomen,
sosiaalisessa hierarkiassa korkeimmalla sijalla olevan henkilön residenssin
sijainti sommittelemalla "alakaupunkiin" pohjoisesta
etelään johtava muita katuja leveämpi Maaherrankatu ja sen
päätteeksi kauppatori ja maaherran residenssi.
Toisaalta on arvohierarkiaan liittyen mielenkiintoista huomata,
että linnoitusupseerien karttoihin ei ole lainkaan merkitty
sosiaalisen kerrostuman alimmilla portailla olevan
"itäkaupungin" asutusta.

[1]KrA SFP. Villmanstrand nr 1. Faber käytti ainakin
pääsääntöisesti nimestään kirjoitusasua
Fabre; tässä on kuitenkin käytetty nimestä tutkimuksessa
vakiintunutta nimeä Faber.

[2]KrA SFP. Villmanstrand nr 1, 8-10, 18.

[3]KrA SFP. Villmanstrand nr. 1; Toivanen
1979, s. 377. Lappeenrannan
linnoitusta koskevia karttoja ja muita linnoittamiseen liittyviä
piirustuksia on Ruotsin sota-arkistoon sijoitettu luettelon mukaan 28
kappaletta. Lisäksi vuosille 1730 ja 1733 ehdotettujen
linnoitustöiden luettelojen liitteenä on kartat Lappeenrannan
linnoituksesta. KrA
Fortifikationdepartementet E III c. Kammarkontoret. Inkomna
handlingar. Förslag för fästningsbyggnader och
slottsstater. Willmanstrand,
s. 244, 384.

[4]Toivanen 1979, s. 377.

Ericsson 1934,
s. 313. Esimerkiksi Axel von
Löwen päiväsi v. 1723 Lappeenrannasta
lähettämänsä kirjeen "Lappstrandissa".
Ericsson 1934, s. 43.

Toivanen 1979, s. 378.
Toivasen mukaan on ilmeistä, että suunnitelmia on ollut jo vuonna 1722, jolloin Frisenheimin, Löwenin ja
Stackelbergin neuvottelujen jälkeen Lappeenrantaan
määrättiin Kymenkartanon läänin rykmentistä 112
miestä tekemään linnoitustöitä, ja hän olettaa
Faberin ja Cedersparren kartan siitä syystä ajoittuvan "kaiketikin"
vuoteen 1722. Toivanen 1979, s. 377, 378; linnoitustöiden aloittamisesta
vrt. Ericsson 1934, s. 38, 39, 314. Linnoitustöiden aloittamisen aikaan on
voinut silti olla muitakin suunnitelmakarttoja kuin nykyisin Ruotsin
Sota-arkistossa säilytettävät.

KrA SFP. Villmanstrand nr 1; Halila 1974, s.
114. On tietysti mahdollista,
että karttaan olisi myöhemmin lisätty teksti.

RA
Administrativa handl. rörande armén. Överbef. i Finland. Tutkimuskomitean raportti Haminasta vuodelta 1727.
VA mikrofilmi 276; RA
Grevliga Ätten Löwens arkiv. Brev till Axel Löwen d.ä. vol.
nr 3. Faberin kirjeet Löwenille
päivätty Haminassa 15.5., 11.6., 21.8.1727.

Ericsson &
Rabe 1930, s. 259, 493.

KrA SFP.
Villmanstrand nr 2, 4. Kartassa
on esitetty vuosien 1722-1726 aikana tehty linnoitustyö sekä
karttapiirroksella että tekstiselityksin. Kra SFP. Villmanstrand nr 4.

VA Acta historica. Puolustuskomitea kuninkaalle 11.12.1723. DH VI, s.
69-75. Lappeenrannan suunnitelma mainitaan yhdessä Haminan puolustukseksi
suunnitellun tornin kanssa: "Emedlertidh bijfogas härjempte under
Lit:A och B: deseinerne på tornet vid Fredrikshambns broo och
Lappstrandh,–". Sama. Ongelmallista Lappeenrannan - ja
myös muiden linnoituskaupunkien - asemakaavojen tutkimuksen kannalta
on, että asiakirja-aineisto on erotettu kuvamateriaalista.

KrA SFP.
Villmanstrand nr 1, 4-6, 8-11, 13-17, 19-28. Ilm. 1730-luvulle ajoittuvassa inventointikartassa kellotapuli on
merkitty keskemmälle kaupunkia. KrA SFP. Villmanstrand nr 18; vrt. Jalkanen 1913, s. 122.

Faberin ja Cedersparren suunnitelmakartta on voinut olla
liitekarttana myös linnoitusupseereilta Suomen
sotilasylipäällikölle Turkuun tai linnoituskonttoriin
Tukholmaan kulkeutuneen asiakirjamateriaalin joukossa. Asiakirjayhteys
voisi löytyä myös maaherra Frisenheimin kirjeistä
kuninkaalle.

Ericsson 1934, s. 56.
Jos ajatellaan Löwenin roolia Lappeenrannan linnoittamisen ja
kaavoittamisen kannalta, niin on huomattava, että huolimatta hänen
tärkeästä asemastaan Lappeenrannan linnoittamisen
yhteydessä ei lähdeaineistossa
ole mainintaa siitä, että Löwen olisi tehnyt tai esitellyt
Lappeenrannan asemakaavasuunnitelmaa vuoden 1723
valtiopäivillä.

KrA SFP.
Villmanstrand nr 1, 9, 10, 18.

Valeperspektiivissä
pyrittiin saamaan esimerkiksi aukio tai jokin muu tila
näyttämään suuremmalta kaventamalla sitä toisesta päästä. Ensimmäisen
kerran valeperspektiiviä käytettiin Italiassa jo 1400-luvulla.
Runsaasti valeperspektiivisommitelmia esiintyi linnoitetuissa
ihannekaupunkisuunnitelmissa, mm. Perretin ja Specklen teoksissa 1600-luvun
alussa. Ruotsiin valeperspektiivin käyttö tuli 1650-luvulta
lähtien, ja sitä käyttivät mm. Tessin nuorempi ja Carl
Hårleman. Tunnettu esimerkki valeperspektiivin
käytöstä Suomessa on Susisaaren iso linnanpiha Ehrensvärdin
ajan Suomenlinnasta. Pettersson 1959, s. 167-173.

Pettersson 1959, s.
169, 173, 174.

Pettersson 1959, s.
169, 173.

Eimer 1961, s. 527.
Eimer kaipaa portti-teemasta omaa tutkimusta, mutta pitää jo nykyisen
materiaalin perusteella
selvänä, että portti on ollut kaupunkirakenteessa
merkittävä tekijä ainakin Tukholmassa, Göteborgissa,
Malmössa, Stralsundissa, Wismarissa, Riiassa ja Tallinnassa. Sama.

Eimer 1961, s.
525-527.

Viljo 1974, s. 129,
130, 132.

Vrt. Pettersson 1959,
s. 171, 173; Eimer 1961, 542-552. Kyseistä arkkitehtonista teemaa oli toki käytetty jo ennen
Tessiniäkin. Tässä yhteydessä ei kuitenkaan ole syytä
käydä läpi teeman esiintymishistoriaa.

Dilich 1640.

Vrt. esim. Belidor 1729 ja Sturm 1736.

Pettersson 1959, s.
174-176.

Toivanen on
laskiessaan kortteleiden suhdelukuja
saanut pääkadun länsipuolella sijainneiden korttelien suhdeluvuiksi
7:10 ja 4:5, itäpuolisten 7:7, 7:8 ja vajaan korttelin 3:7.
Idempänä olevan pitkittäiskadun varrella olleiden kortteleiden
suhdeluvut ovat hänen mukaansa 1:4, 2:7 ja 1:5. Pohjoisrannan kaksi
korttelia taas olivat suhdeluvuiltaan 5:6 ja 3:4. Toivanen 1979, s. 378.

Lilius 1985, s. 15,
48, 49, kuvat 9, 11-13; vrt. Lilius 1982, s. 326, kuva 104.

KrA SFP.
Villmanstrand nr 3, 5; Ericsson & Rabe 1930, s. 12; Ericsson 1934, s. 265;
Toivanen 1979, s. 357, 358.

Lilius 1985, s. 19,
s. 51, kuva 19.

RA kfm utan känd
prov. 443.

Jalkanen 1913, s. 4, 122; Ylönen
1976, s. 110; Toivanen 1979, s. 282-286; Syrjö 1985, s. 207, 208, 215,
216, 244, 451, 476.

Vrt. Toivanen 1979,
s. 382.

Toivanen 1979, s. 378.

Toivasen mukaan
"alakaupunki" on runsaan 10 asteen kulmassa pääkatuun
nähden. Toivanen 1979, s. 378.

Vrt. Toivanen 1979,
s. 378.

KrA SFP.
Villmanstrand nr 1, 8, 18; Jalkanen 1913, s. 41; Toivanen 1979, s. 378.

Lilius 1982, s. 324,
325; Lilius 1985, s. 14.

Lilius 1985, s. 19.
Tässä yhteydessä ei ole mahdollista käsitellä Haminan kaavoitusta ja rakentamista
tarkemmin. Kuitenkin on muistettava, että Lappeenranta oli Haminan
kaksoiskaupunki ja että Lappeenrantaa ja Haminaa kaavoittivat ja
rakensivat hyvin pitkälle samat linnoitusupseerit. Ks. Toivanen
1979, s. 377.

Lilius 1982, s. 324,
kuva 101; Lilius 1985, s. 19.

Lilius 1982, s. 325.

Lilius 1985, s. 23.
Lilius nimittää kyseistä kaupunkitaiteellista elementtiä
"rantaviivan ja kaupungin organisoituneeksi liittymiseksi
toisiinsa". Sama.

Lilius 1985, s. 23.

[5]1600-luvun kaavan
vertailukohteiksi on valittu 1700-luvun materiaalista 4 karttaa: J.J. Faberin
ja J.C. Cedersparren asemakaavasuunnitelma todennäköisesti vuodelta
1723, Pehr Cedersparren työselostukseen liittyvä kartta vuodelta
1726, J.G. Ammondtin ja J.C. Cedersparren työselostukseen liittyvä
kartta vuodelta 1728 ja Ammondtin työehdotukseen liittyvä kartta
vuodelta 1732. KrA SFP.
Villmanstrand nr 1, 4, 11; Ammondtin kartta KrA Krigskollegium Fort.dep.
Inkomma handl.1733: "Carta och Summarisk Förslag på
Fästnings Byggnaden och Förefallande Reparationer Till Willmanstrand
För Åhr 1733." Mittaukset
on suoritettu originaalikartoista Ruotsin sota-arkistossa.

[6]Heimala 1960, s. 8.

[7]Heimala 1960, s.
22.

[8]Toivanen 1979, s.
383.

[9]Toivanen 1979, s.
383.

Vertailun
helpottamiseksi laaditut peitekuvat on tehty lukemalla kartat valokuvista
kuvanlukijalla mikrotietokoneen muistiin. Tämän jälkeen niiden
mittakaavat on muutettu kuvankäsittelyohjelmassa
mahdollisimman lähelle toisiaan ja kartat on sijoitettu
päällekkäin nuorempi kartta vanhemman päälle. Lopuksi
muodostuneet peitekuvat on tulostettu paperille. Menetelmän ongelmana on
ollut luotettavien kiintopisteiden löytäminen päällekkäisvertailuihin.
Kiintopisteenä on lähinnä käytetty kirkon ja kirkkomaan
sijaintia. Peitekartat eivät ole kuitenkaan kovin tarkkoja.
Luotettavampaan tulokseen olisi ehkä päästy skanneroimalla
suoraan alkuperäiskartat arkistosta, joskin myös alkuperäiskarttojen
tarkkuus vaihtelee. Peitekartat onkin nähtävä vain
viitteellisinä ja niiden tarkoitus on lähinnä helpottaa
tekstissä esitettyjen huomioiden havainnointia.

Heimala 1960, s. 22;
Toivanen 1979, s. 382.

RA kfm utan
känd prov. 443; KrA SFP. Villmanstrand nr 1, 4-6, 8-11, 13-28.

Aspegren
kaavassa katuleveys oli kaikilla kaduilla 16 kyynärää. Ensimmäisessä 1700-luvun
kartassa, Faberin ja Cedersparren asemakaavasuunnitelmassa, oli
pääkadun leveys mittakaavan mukaan 20 - 22 1/2
kyynärää. Toisen pitkittäiskadun leveys oli 15 - 17
1/2 kyynärää, siis lähellä Aspegrenin kaavan katuleveyttä.
On kuitenkin huomattava, että Aspegrenin kaavassa ei niemen
ylätasanteella ollut kuin yksi pitkittäiskatu, joten Faberin ja
Cedersparren suunnitelmapiirustuksen toinen pitkittäiskatu ei
voi olla 1600-luvun kartan mukainen. Ylätasanteen poikittaiskatujen
leveydet poikkeavat myös Aspegrenin kaavan 16 kyynärästä.
Faberin ja Cedersparren suunnitelmassa poikkikatujen leveydet olivat
noin 20 kyynärää lukuun ottamatta eteläisintä,
vain pääkadun itäpuolella kulkevaa katua, jossa katuleveys oli
mittakaavan mukaan jopa 25 kyynärää. Katua ei kuitenkaan
myöhempien karttojen perusteella koskaan toteutettu.
"Alakaupungin" katuverkko oli sijoitettu Faberin ja Cedersparren
suunnitelmassa täysin Aspegrenin kaavasta poikkeavaan kulmaan.
Myös katuleveydet olivat erilaisia. Pohjois-eteläsuuntaisen
pääkadun leveys oli noin 25 kyynärää, kun taas toisen
pitkittäiskadun tai oikeamminkin kujan leveys oli vain 10
kyynärää. Keskellä kulkevan poikittaiskadun leveys oli
12 1/2 - 15 kyynärää.

Vuodelta 1726 olevassa, Pehr Cedersparren allekirjoittamassa kartassa
katuleveydet eivät poikenneet niin paljoa Aspegrenin kartan
leveyksistä. Esimerkiksi ylätasanteen pääkadun osalta eroa
Aspegrenin karttaan oli vain hiukan yli metrin. Ammondtin ja Johan Conrad
Cedersparren kartassa vuodelta 1728 olivat katuleveydet jälleen
lähempänä Faberin ja Johan Conrad Cedersparren suunnitelmapiirustusta.
Pääkadun leveys oli pohjoispäässä noin 21
kyynärää ja eteläpäässä lähes 24
kyynärää. Ammondtin työehdotukseen liittyvässä
kartassa vuodelta 1732 olivat katuleveydet jälleen
lähempänä 1600-luvun kartan mittoja.

Katuleveyksien vertailusta voidaan nähdä, että niissä
ei päästä kovin hyvään mittatarkkuuteen, vaan
katuleveydet näyttävät vaihtelevan eri karttojen mukaan.
Edellä on tuotu esiin lähes kaikkien katujen leveydet. 1600-luvun
kaavan jatkuvuuden tutkimisen kannalta lienee kuitenkin tärkeintä
"yläkaupungissa" etelästä pohjoiseen kulkeneen
pääkadun leveys, sillä kuten edellä on todettu, on aihetta
uskoa ainakin pääkadun toteutuneen 1600-luvulla. Sen osalta vertailu
karttojen kesken antaa seuraavanlaisia lukuja.

Linnoituksen ylätasanteen pääkadun katuleveys viidessä
Lappeenrannan asemakaavaa kuvaavassa kartassa

Aspegren                      16
kyynärää

F&J.C.C                      20
- 22 1/2 kyynärää

P.C                  17
1/2 kyynärää

A&J.C.C                     21
- 24 kyynärää

Ammondt                     18
kyynärää

Lyhenteet kuvaavat seuraavia karttoja: Aspegren = Lappeenrantaa
kuvaavaa kartta 1600-luvulta (RA), F&J.C.C = Faberin ja Johan Conrad
Cedersparren allekirjoittama asemakaavasuunnitelma ilmeisesti vuodelta 1723
(KrA), P.C = Pehr Cedersparren allekirjoittama työselostukseen
liittyvä kartta vuodelta 1726 (KrA), A&J.C.C = J.G. Ammondtin ja J.C.
Cedersparren allekirjoittama työselostukseen liittyvä kartta
vuodelta 1728 (KrA), Ammondt = J.G. Ammondtin vuonna 1732 allekirjoittama
seuraavan vuoden työehdotukseen liittyvä kartta (KrA).

Kun otetaan huomioon karttojen ja toisaalta niistä mittakaavan
mukaan mittaamisen epätarkkuudet, voidaan todeta, että
pääkadun katuleveys oli 1700-luvun ensimmäisellä
puoliskolla hiukan leveämpi kuin Aspegrenin 1600-luvun asemakaavassa mainittu
16 kyynärän leveys. Toisaalta leveysero oli joidenkin karttojen
mukaan vain alle metrin. Kun ero on näin pieni, voidaan 1700-luvun alun
"yläkaupungin" Suuren Kuninkaankadun sanoa olleen
periaatteessa sama kuin Lappeenrannan 1600-luvun pääkatu,
Pitkäkatu.

Ylätasanteelta "alakaupunkiin" kulkeneen poikkikadun
(peitekuvissa katu bbb) osalta taulukointi antaa seuraavan tuloksen

Aspegren                      16
kyynärää

F&J.C.C                      20
kyynärää

P.C.                 18
1/2 kyynärää

A&J.C.C.                    18
1/2 kyynärää

Ammondt                     18
kyynärää

Poikkikadun osalta erot olivat siis vielä pääkatuakin
pienemmät. Kuitenkin myös tämä katu oli kaikissa 1700-luvun
kartoissa merkitty leveämmäksi kuin Aspegrenin kartan 16
kyynärää.

"Alakaupungin" pitkittäiskadun leveys oli kartoissa
seuraavanlainen:

Aspegren          (16
kyynärää)

F&J.C.C                      25
kyynärää

P.C                  14/2
kyynärää

A&J.C.C                     18
1/2 - 19 1/2 kyynärää

Ammondt                     15
kyynärää

Alakaupungin
pääkadun osalta huomio kiinnittyy Faberin ja Johan Conrad
Cedersparren asemakaavasuunnitelmassa esiintyvään 25
kyynärän kadun leveyteen. Leveys on poikkeuksellisen suuri, ja
myöhempien karttojen mukaan katu ei toteutunutkaan suunnitellussa
leveydessä, vaan jopa kaupungin muuta katuverkkoa kapeampana. KrA SFP. Villmanstrand nr 1, 4-6, 8-11,
13-28.

Jalkanen 1913, s.
118; Toivanen 1979, s. 382, 399.

Ranta 1987, s. 257,
258, 280, 305, 318-320.

Jalkanen 1913, s.
121; Ericsson 1934, s. 36; Toivanen 1979, s. 382.

Jalkanen 1913, s. 122; Toivanen 1979, s. 283, 284,
382.

Toivanen 1979, s.
383; Laaksonen & Immonen 1986, s. 43-46.

Merkintöjen koot
vaihtelevat mittakaavan mukaan pääosin 20 ja 45 kyynärän
(n. 11-26 m) välillä. Merkinnät on tehty normaalia ohuemmalla yhtenäisellä
viivalla, muutamassa tapauksessa on kuitenkin käytetty myös
katkoviivaa.

Poikkeuksellisia ovat
pääkadun itäpuolisen pitkittäiskadun ja vallituksen väliin merkityt korttelit.

Toivanen 1979, s. 92.

Toivanen 1979, s.
383.

RA kfm utan
känd prov. 443; KrA
SFP. Villmanstrand nr 1, 4-6, 8-11, 13-28.

Lilius 1985, s. 16, 17, 50, 51.

[10]KrA SFP. Villmanstrand nr 1, 4.

[11]KrA SFP. Villmanstrand nr 4.

[12]KrA SFP. Villmanstrand nr 1, 4; Toivanen
1979, s. 363, 379.

KrA SFP.
Villmanstrand nr 4,
10, 11; vrt. Toivanen 1979, s. 379.

KrA SFP. Villmanstrand nr 4.

Toivanen
1979, s. 388.

Laaksonen &
Immonen 1986, s. 44-46.

KrA SFP.
Villmanstrand nr 1, 4-6, 8-11, 13-28; vrt. Toivanen 1979, s. 379.

KrA SFP. Villmanstrand nr 1, 4; Toivanen 1979, s.
371.

KrA SFP. Villmanstrand nr 1, 4, 18.

Vrt. Lilius
1985, s. 15.

[13]Lilius 1982, s. 323; Lilius 1985, s.
17-20.

[14]KrA SFP. Tavastehus nr 5, 6, 17, 201; Stenius
1973, s. 4-6.

[15]KrA SFP. Nyslott
nr 7 b; Pohjolan-Pirhonen 1973, s. 706; Sinisalo 1986, s. 22, 26, 27.

[16]KrA SFP. Åbo nr 8.

[17]KrA SFP. Fredrikshamn nr 3, 4, 9, 17, 21. Haminasta on säilynyt siellä vuonna 1727
tehdyn tilintarkastuksen tuloksena mielenkiintoinen kaupungin sotilasrakentamista
valottava lähdemateriaali. Aineistoa ei ole aiemmin käytetty
tutkimuksessa. Aineisto sisältää myös runsaasti kuvia. RA Administrat. handl. rörande
armén. Överbefälhävare i Finland 1727 (VA mikrofilmi
276).

[18]Pettersson 1959.

[19]RA Stackelberg KM:lle 3.12.1730. DH VI, s.
98, 99.

[20]Berg 1981, s. 13-15, 74.

[21]Berg 1981, s. 74.

[22]Berg 1975, s. 15.

[23]KrA SFP. Villmanstrand nr 4, 6; Jalkanen 1913, s. 123,
liite 1; Toivanen 1979, s. 366, 370.

[24]KrA SFP. Villmanstrand nr 6; RA
Stackelberg KM:lle 3.12.1730. DH VI,
s. 98.

[25]Toivanen 1979, s.
389.

Vrt. Toivanen 1979,
s. 366.

KrA SFP. Villmanstrand nr 1, 4-6, 8-28.

KrA SFP. Villmanstrand nr 7; vrt. Toivanen 1979, s. 369.

Stackelberg KM:lle
3.12.1730. DH VI, s. 98.

Pohjakaavoista vrt. Lilius 1985, s. 216.

KrA SFP. Villmanstrand nr 10, 18.

KrA SFP.
Villmanstrand nr 12; Jalkanen 1913, s. 124; Lilius 1967, s. 253, 254; Toivanen
1979, s. 370, 371.

KrA SFP. Villmanstrand nr 1, 4-6, 8-28.

RA Stackelberg KM:lle 3.12.1730. DH VI, s. 98, 99.

Lilius 1967, s.
252-254.

KrA SFP.
Villmanstrand nr 11, 13, 14.
Eräässä päiväämättömässä,
mutta ilmeisesti noin vuodelta 1730 olevassa kartassa rakennukseen on piirretty
kaksi ulkonevaa eteistä. KrA SFP.
Villmanstrand nr 13.

RA Administrat. handl. rörande
armén. Överbefälhävare
i Finland 1727. VA mikrofilmi 276.

KrA SFP. Villmanstrand nr 11, 13; Hirn
1962, s. 45, 46.

RA Administrativa handlingar
rörande armén. Överbef. i
Finland 1734-39 (VA mikrofilmi 277). J.A. Blaesinghin kertomus Lappeenrannan linnoituksesta 11.9.1739;
vrt. Hirn 1962, s. 45.

Hirn 1962, s. 46.

KrA SFP.
Villmanstrand nr 14, 27.

Toivanen 1980, s.
36.

KrA SFP.
Villmanstrand nr 12.

Kruunun viljaa
sisältävien makasiinien kohdalla voidaan pitää
kyseenalaisena rakennusten luokittelemista otsikon sotilasrakennukset alle;
tässä on kuitenkin tehty
niin, koska lähdemateriaali ei anna mahdollisuutta makasiinien tarkempaan
erotteluun.

KrA SFP. Villmanstrand nr 4-6, 8-11,
13-28.

RA Administrativa handl. rörande
armén. Överbef. i Finland 1734-39 (VA mikrofilmi 277). J.A. Blaesinghin kertomus Lappeenrannan
linnoituksesta 11.9.1739.

RA Administrat.
handl. rörande armén. Överbef. i
Finland 1727. VA mikrofilmi 276; MV RHO: sotilasvirkatalot, Faciat af
Frösöö Tyghus. Neg. 56
301. Orig. KrA.

RA Stackelberg
KM:lle 3.12.1730. DH VI, s. 98, 99; J.A. Blaesinghin selostus Lappeenrannan linnoituksesta 11.9.
1739. VA mikrofilmi 277; vrt. Hirn 1962, s. 60.

Hirn 1962, s. 94,
95.

Stenius 1973, s. 6.

Hirn 1962, s. 79.

RA Administrativa handl. rörande
armén. Överbef. i Finland 1734-39. VA mikrofilmi 277.

KrA SFP. Tavastehus nr 201; vrt. Stenius
1973, s. 6, 52, kuva 7.

RA Administrativa handl. rörande
armén. Överbef. i
Finland. Tutkimuskomission raportti Haminasta vuodelta 1727.

KrA SFP. Villmanstrand nr 1, 16, 17,
22.

KrA SFP. Villmanstrand nr 3, 6.

RA Administrativa handl. rörande armén. Överbef. i Finland 1734-39. J.A. Blaesinghin kertomus Lappeenrannan
linnoituksesta 11.9.1739. VA mikrofilmi 277; Toivanen 1979, s. 387; Ahonen
1991, s. 38.

Toivanen 1980, s.
36.

Toivanen 1979, s.
388. Toivanen huomauttaa, että rakennuksen sijainti poikkesi pitkittäiskatujen linjasta ja olisi
siten ollut paikallaan jo ennen uusien katujen linjausta. Sama.

KrA SFP.
Villmanstrand nr 1; Toivanen 1979, s. 388.

Toivanen 1979, s.
388; vrt. KrA SFP. Villmanstrand nr 18.

Toivanen 1979, s. 388.

KrA SFP.
Villmanstrand nr 1, 4-6, 8-11, 13-28; Toivanen 1979, s. 390.

Toivanen 1979, s.
390.

Toivanen 1979, s.
391. Vrt. Laaksonen & Immonen 1986, s. 43-46.

Laaksonen &
Immonen 1986, s. 40-43.

Toivanen 1979, s.
391.

KrA SFP.
Villmanstrand nr 1; Toivanen
1979, s. 391.

Toivanen 1979, s.
282-285; KrA SFP. Villmanstrand nr 1, 4-6, 8-11, 13-28.

VA Viipurin
kuvernementin arkkitehdinvirasto, 6/56 M, 14/9; Laskovski 1865, Lappeenrantaa
kuvaavat kartat vuodelta 1742 ja 1758; UUB, Handritade kartor över Finland. Karta över Villmanstrand. Inv. nr
56074. Davidsson 1957, nr 180; Ranta 1978, s. 509. Pohjakaavan muutokseen
lienee vaikuttanut Haminan kaksoisristikirkon, Elisabethin kirkon, jälleenrakentaminen.
Colleniuksen toiminnasta Lappeenrannan ja Haminan kirkkojen rakennustöiden
yhteydessä Syrjö 1985, s. 451, 453, 456.

RA Administrativa handl. rörande
armén. Överbef. i
Finland. Tutkimuskomission raportti Haminasta vuodelta 1727. VA mikrofilmi 276.

[26]KrA SFP. Villmanstrand nr 4, 8.

[27]KrA SFP. Villmanstrand nr 18; vrt. KrA
SFP. Villmanstrand nr 1, 9-28.

[28]KrA SFP. Villmanstrand nr 4, 9.

[29]KrA SFP Villmanstrand nr 10, 11.

[30]KrA SFP. Villmanstrand nr 10,11, 14,
16a/b, 20; KrA Krigskollegium. Fort. dep. Inkomna handl. 1733, Lappeenrantaa kuvaava liitekartta
linnoitustöitä koskevassa ehdotuksessa.

KrA SFP.
Villmanstrand nr 1, 4-6, 8-11, 13-17, 19-28.

KrA SFP.
Villmanstrand nr 18. Toivasen
mukaan karttoja olisi kaksi, toinen edellä mainittu ja toinen Uppsalan
yliopiston kirjastossa säilytettävä Lappeenrantaa käsittelevä
kartta, jota Toivanen nimittää inventointikartaksi. Toivanen
ajoittaa jälkimmäisen kartan Lappeenrannan historiassaan
1730-luvulle. Kartta ei kuitenkaan ole ison- ja pikkuvihan väliseltä
ajalta vaan on myöhäisempi, siis ns. Vanhan Suomen ajalta. Toivanen 1979, s. 379, 384; UUB,
Handritade kartor över Finland. Karta över Villmanstrand. Inv. nr
56074. Davidsson 1957, nr 180. Julkaisussa
Kaakkoisraja ja sen linnoitukset Toivanen kuitenkin, aivan oikein, mainitsee
Uppsalassa säilytettävän kartan olevan pikkuvihan
jälkeiseltä ajalta. Toivanen 1980, s. 37. Kun karttaa vertailee
muuhun venäläiskauden säilyneeseen karttamateriaaliin,
näyttäisi se ajoittuvan 1700-luvun jälkipuoliskolle. Vrt.
Laskovski 1865, kartat s. 17; VA, Viipurin kuvernementin atlas; VA, ns.
Tsheljuskinin kaava. Tiedossani ei ole, kuinka kartta on kulkeutunut
Uppsalan yliopiston kokoelmiin.

Kartta on aiemminkin
ajoitettu 1730-luvulle. Jalkanen 1913, liite 1; Toivanen 1979, s. 379, 384.
Liliuksen mukaan suomalaisia
kaupunkeja kuvattiin 1730-luvulla mittaussarjassa, jolle oli ominaista,
että mittaukset olivat hyvin kaavamaisia eivätkä kovin
luotettavia. Kaikki kyseiset kartat olivat saman henkilön
käsialaa, ja jotkin niistä oli allekirjoitettu nimimerkillä
F.J.N.1738. Mittaussarja kuuluu Liliuksen mukaan lähdesarjaan KrA SFP
ja löytyy asianomaisen kaupungin kohdalta. Lilius 1967, s. 102.
Lappeenrantaa käsittelevä kartta on samassa lähdesarjassa
ja se kuulunee samaan mittaussarjaan. KrA SFP. Villmanstrand nr 18.

KrA SFP.
Villmanstrand nr 4.

KrA SFP.
Villmanstrand nr 1, 4-6, 8-11, 13-28.

Toivanen 1979, s.
380, 381, 383, 384.

Toivanen 1979, s.
381.

Toivanen 1979, s.
386, 387.

KrA SFP.
Villmanstrand nr 1, 4-6, 8-11, 13-28.

Asutuksen
tiheydellä tarkoitan tässä
rakennusten määrää, siis sitä, kuinka moni
Lappeenrannan tonteista oli rakennettu ja moniko oli autiona.

Lähempänä
todellista asukaslukua olevan väkimäärän saa kertomalla
henkikirjaväkiluvun 2,5:llä.

Jalkanen 1913, s.
118; Toivanen 1979, s. 399.

Toivanen 1979, s. 403.

RA kfm utan
känd prov. 443; KrA SFP. Villmanstrand nr 1, 4-6, 8-11, 13-28.

" Men
jag för min dehl finner att som Willmanstrand är mycket liten och trång,
samt tädt til wärcken bebygd med idel trähuus, så att wid
någon påkommande eldswåda uti en attaque, denne ort intet
står att souteneras". KrA Försvars- och
befästningsplaner rörande Finland. Löwenin
muistio 3.4.1738. DH VI, s. 271.

[31]Lilius 1985, s.
18.

[32] Toivanen 1979, s.
381, 384.

[33]Sotilasasiantuntijoihin
puolustuslaitteet eivät kuitenkaan tehneet vaikutusta. Suomen sotilasylipäällikkönä
1730-luvun lopulla ollut Carl Cronstedt ei nähnyt Lappeenrannan (ja
Haminan) linnoituksilla olevan viholliseen nähden mitään
erityisempää vastustusvoimaa. Vuonna 1740 Cronstedt kirjoitti
kuninkaalle Lappeenrannan ja Haminan linnoittamiseen kuukauden kestävää
piiritystä varten kuluvan neljä vuotta, edellyttäen että
linnoitustyöhön olisi käytettävissä
maksimimäärä miehiä, varoja ja aineksia. Juvelius
1919, s. 165, 185, 188, 189; vrt. Toivanen 1980, s. 41.

[34]Lilius 1982, s. 324, 325; Lilius 1985, s.
20.

[35]Lilius 1985, s. 22, 23.

[36]KrA SFP. Villmanstrand nr 1, 4-6, 8-11, 13-28. "Itäkaupunkia" ei
löydy linnoitusupseerien kartoista, kämnerinoikeuden
pöytäkirjojen mukaan sellainen kuitenkin oli olemassa, valittiinpa
sinne vuonna 1724 rakennusten kunnon tarkastajakin. Toivanen 1979, s. 384, 386.

[37]KrA SFP. Villmanstrand nr 1, 4-6, 8-11, 13-28.

KrA SFP.
Villmanstrand nr 1, 4-6, 8-11, 13-28.

Jalkanen
1913, s. 123; Toivanen
1979, s. 358; KrA SFP. Villmanstrand nr 13, 14.

Vrt. Toivanen 1979,
s. 356-358. Eeva Maija Viljo on luonnehtinut linnoitustyömaiden
suunnittelua "eräänlaiseksi virastoarkkitehtuuriksi". Hänen mukaansa linnoitusupseerien
töitä ei voi juuri koskaan attribuoida yhdelle henkilölle, vaan
suunnitteluprosessiin ottivat osaa useat henkilöt. Linnoitusupseerit
eivät hänen mukaansa myöskään olleet
taiteellisesti innovoivia, eikä heiltä edellytetty
omaperäisiä ja taiteellisia ratkaisuja. Enemmän pantiin painoa hyviksi
tunnettujen kaavojen ja toimintamallien noudattamiseen ja toistamiseen. Viljo 1974, s. 174, 175.

Vrt. de la
Croix 1972, s. 51, 52.

Riikonen 1986, s.
86.

Vrt. esim. Dilich
1640. Kirjallisuudesta ja suunnitelmista
enemmän esim. Eimer
1961, s. 100-146; Lilius 1967, s. 151-177.

de la Croix
1972, s. 52.

Vrt. de la
Croix 1972, s. 52, kuvat 81-90.

de la Croix
1972, s. 52. Euroopasta tunnetaan
alle kymmenen radiaalikaupunkia. Lilius 1982, s. 324.

de la Croix
1972, s. 53, 54.

Artéus
1982, s. 380, 382, 388.
Artéus määrittelee 1700-luvun Ruotsin militaristiseksi
seuraavin perustein: "Det är motiverat att karaktärisera
frihetstidens Sverige som militaristiskt (militärfavoriserande) enligt den
relevanta definitionen, om dess officerskår varit i besittning av en
större andel av rikets politiska, sociala eller ekonomiska
värden än som ter sig "rimligt" i betraktande av
kårens militära insatser under epoken". Artéus 1982, s.
388.

Vrt.
Artéus 1982, s. 386.

Lilius 1982,
s. 323; Lilius 1985, s. 18.

Wirilander
1950, s. 106-108.

Artéus
1982, s. 385-393.

Dahlström 1914,
s. 1-3.

Toivanen 1979, s.
381. Asiakirja on valokopiona Lappeenrannan kaupunginarkistosssa (Toivasen kokoelma, Ha:3
linnoitussuunnitelmia v. 1724). Kopioitu Mikkelin maakunta-arkistosta.

Toivanen 1979, s. 381.

Jalkanen 1913, s.
153, 154; Toivanen 1979, s. 386.

Asemakaavasuunnitelmia
tehtiin Haminaan, Helsinkiin ja Kajaaniin. Lilius 1985, s. 18, 19.

KrA SFP. Villmanstrand nr 1.

Juvelius 1919, s. 46, 47.

Ranta 1987, s. 45, 79.

Juvelius 1919, s.
46, 47; Ranta 1987, s. 79-89.

Halila 1974, s. 122;
Toivanen 1979, s. 338, 339, 353.

Toivanen 1979, s.
388.

KrA SFP. Villmanstrand nr 1, 18.

KrA SFP.
Villmanstrand nr 1, 18.

KrA SFP. Villmanstrand nr 1, 4-6, 8-11, 13-28.