6
LINNOITUSTYÖ VENÄJÄN RAJAKAUPUNGISSA.. 1

6.1 Tilanne
Lappeenrannassa ja Kaakkois-Suomessa Turun rauhan jälkeen. 1

6.2
Venäjän linnoitusjoukot 3

6.3
Linnoitustyöt 1750-luvulta 1790-luvulle. 7

6.4 Saimaan
laivasto. 10

6.5
Linnoituslaitteet Aleksanteri I:n linnoituksessa. 12

6.5.1
Linnoitustyöt valmistuvat 12

6.5.2
Päälinnoitus. 14

6.5.3
Etulinnakkeet 18

6 LINNOITUSTYÖ VENÄJÄN RAJAKAUPUNGISSA

6.1 Tilanne
Lappeenrannassa ja Kaakkois-Suomessa Turun rauhan jälkeen

Vuosina
1741–1743 käydyllä hattujen sodalla oli sen ruotsalaisittain
huonosta maineesta huolimatta joka tapauksessa suuri merkitys Lappeenrannan
tulevaan kehitykseen, sillä vuonna 1743 solmitussa Turun rauhassa
Lappeenrannasta tuli osa Venäjän valtakuntaa. Rajajoeksi
tuli Kymijoki ja Venäjälle siirtyi alue, johon kuuluivat
Lappeenrannan lisäksi muun muassa Hamina ja Savonlinna.
Venäjälle siirtynyttä aluetta, johon kuului jo aiemmin
valloitettu Viipuri, kutsutaan Vanhaksi Suomeksi.

Venäjä
muodosti valloittamistaan alueista Viipurin kuvernementin vuoden 1744
hallintouudistuksen yhteydessä. Tällöin Lappeenrantaan
sijoitettiin Viipurin kuvernementin alaisen Kymenkartanon provinssin
käskynhaltijan virkapaikka. Lähinnä Ruotsin vallan aikaista
maaherraa vastaavan käskynhaltijan apuna toimi provinssikanslia.
Kymenkartanon provinssiin kuuluivat Lappeenrannan ohella Haminan ja
Savonlinnan kaupungit. Kaupungeista Hamina oli merkittävin ja Lappeenranta
– samaan tapaan kuin ruotsalaisella kaudella – oli sen
"tytärkaupunki".[1]
Lappeenrannan asema kuitenkin muuttui Katariina II:n hallinnollisten kokeilujen
seurauksena vuosina 1784–1797. Tällöin Viipurin kuvernementin
sijaan luotiin käskynhaltijalaitos ja ruotsalaiseen
hallintojärjestelmään pohjautuvan Vanhan Suomen hallinnon
tilalle tulivat venäläiset virastot. Uudistuksen johdosta
Lappeenranta irtautui pysyvästi Haminan alaisuudesta.[2]

Lappeenranta
pysyi varuskuntakaupunkina Venäjän kaudellakin: Raimo Rannan
mukaan Lappeenranta muuttui yhä selvemmin linnoituskaupungiksi, jossa
sotilashenkilöiden vaikutusvalta kaupungin asioihin oli
entistäkin suurempi.[3]
Sotilaiden osuus kaupunkiväestöstä vaihteli vuosittain
huomattavasti joistakin sadoista aina kahteen tuhanteen saakka. Sotilaiden
suuri määrä aiheutti kaupungin muutamalle sadalle vakinaiselle
asukkaalle melkoisia ongelmia, muun muassa majoitusrasituksen.[4]

Turun rauhan
jälkeen Kaakkois-Suomen strateginen arvo nousi. Alue oli kuten aiemminkin
raja-alue, mutta nyt se sijaitsi aivan nousevan suurvallan –
Venäjän keisarikunnan – pääkaupungin
välittömässä läheisyydessä. Vuoden 1743
jälkeen Ruotsin armeija oli kuitenkin sodan jälkeen niin
heikentyneessä tilassa, että Venäjällä ei ollut
välitöntä tarvetta kiinnittää kovin suurta
huomiota valloitettujen suomalaisten alueiden linnoittamiseen. Rauhanteon
jälkeen Haminaa, Lappeenrantaa ja Savonlinnaa jossain määrin
kunnostettiin, mutta tämän jälkeen Vanha Suomi jätettiin
useiksi vuosiksi linnoitustoimilta rauhaan.[5]
Venäläisiä joukkoja alueen kaupungeissa oli silti etenkin
1740-luvun loppupuolella runsaasti: Haminassa kaksi
jalkaväkirykmenttiä sekä Lappeenrannassa muun muassa osa
sekä Smolenskin rykmentistä että Kiovan rakuunarykmentistä.
Tällöin Venäjän ja Ruotsin väliset suhteet olivat
kireät.[6]

Pietarin
läheisyys sekä Ruotsin ja Venäjän välisten suhteiden
selkiytymättömyys – etenkin Kustaa III:n valtaannousun
jälkeen – aiheutti sen, että Venäjän hallinnon mielenkiinto
kohdistui Vanhan Suomen alueeseen. Kiinnostus johti alueen linnoittamiseen
Katariina II:n ja Aleksanteri I:n aikana. Knapaksen mukaan linnoitustyöt
ajoittuivat neljään pääjaksoon. Pikkuvihan jälkeen
1740-luvulla tehtiin vallatuissa linnoituksissa Lappeenrannassa, Haminassa ja
Savonlinnassa pienehköjä parannustöitä. Kustaa III:n
vuoden 1772 kaappauksen jälkeen varustettiin vanhoja linnoituksia ja
perustettiin kokonaan uutena linnoituksena Taavetti. Kustaan sodan
jälkeen 1790-luvulla tehtiin linnoitustöitä kenraali Suvorovin
johdolla; uudeksi merilinnoitukseksi tuli Ruotsinsalmi eli nykyinen Kotka.
Viimeinen linnoitus- ja sotilasrakennuskausi Vanhassa Suomessa oli Aleksanteri
I:n kaudella 1802–1808. Suurten linnoitusten lisäksi rakennettiin
etulinnakkeita sekä pienempiä maalinnoituksia katkaisemaan rajalta
Pietaria kohti suuntautuvia marssireittejä. Päälinnoituksena
toimi Viipuri. Sen edessä olivat taemman puolustuslinjan
kaupunkilinnoitukset Hamina, Lappeenranta, Savonlinna ja
Käkisalmi, jotka tukivat etummaisessa linjassa olleita etulinnakkeita.
Laivaston operaatioita taas tuki Ruotsinsalmen linnoitus.

Vastapainona ja
yllykkeenä venäläisten linnoitustoiminnalle olivat
ruotsalaisten rakentamat linnoitukset rajan toisella puolella. Ruotsissa oli
hattupuolue pysynyt vallassa hävityn pikkuvihan jälkeenkin.
Venäjän uhkaa torjumaan valtio solmi sotilasliiton 1700-luvun
Euroopan mahtivaltion Ranskan kanssa. Ranskan maksamien runsaiden avustusten
varassa ruotsalaiset voivat ryhtyä myös kalliisiin
linnoitustöihin.

Niin
ruotsalaisten kuin venäläistenkin linnoitussuunnitelmat
perustuivat siihen ajan sotatieteessä vallalla olleeseen
käsitykseen, että hyökkäyssota ei ollut mahdollista ilman
rajaseudun linnoittamista siten, että linnoituksiin voitiin
kerätä joukkoja ja varastoja. Ruotsalaiset päätyivät
sotasuunnitelmissaan keskittymään laivastoon. Se taas vaati
perustettavaksi laivaston tukikohtalinnoituksia. Ruotsiin nimitettiin
linnoituskomissio, johon kuuluivat Augustin Ehrensvärdin lisäksi
eversti Hans Henrik von Liewen sekä luutnantti Alexander Mikael
Strussenfelt. Raportti ja linnoitussuunnitelma valmistui syksyllä
1747 ja jätettiin valtiopäiville. Linnoitussuunnitelman
toteuttajaksi valittiin Augustin Ehrensvärd. Rakennettavaksi valittiin
Helsingin edustalla sijaitsevat Susisaaret, Loviisassa Svartholman merilinnoitus
ja sisämaan laivastotukikohta Varkaudessa. Ehrensvärdin
johdolla rakennettava Helsingin edustan saarilinnoitus oli, kuten jo Axel
Löwenin isonvihan jälkeen esittämässä puolustussuunnitelmassa,
varuslinnoitus eli place d'armes, joka tuki sekä laivastoa että
maavoimia. Se oli samalla merkittävin linnoituksista.

Ruotsalaisten
varustelutyöt alkoivat vuonna 1748 sangen joutuisasti. Helsingissä
linnoitettiin vuosina 1748 ja 1749 mantereen puolella Ullanlinnaa ja
Susisaarta, vuonna 1750 keskityttiin rakentamaan päälinnoitusta
silloisille Susisaarille, jotka pian saivat nimen Sveaborg eli Viapori eli
nykyinen Suomenlinna. Työt jatkuivat hyvällä menestyksellä
Viaporissa aina Pommerin sotaan (1756–1762) asti. Sodan aiheuttaman
keskeytyksen ja taloudellisten vaikeuksien jälkeen linnoituksen
rakennustyö tiivistyi jälleen hattujen valtaannousun myötä
1760-luvun lopulla ja Kustaa III:n vallankaappauksen jälkeen vuonna 1772. Tämän
jälkeen rakennustyöt jatkuivat linnoituksessa aina Suomen sotaan
saakka, jossa linnoitus antautui Venäjän joukoille.

Svartholmassa
saatiin vuoteen 1766 mennessä saarilinnoituksen
bastionijärjestelmään kuuluva päävalli valmiiksi.
Kustaa III:n kaappaus johti sielläkin uusiin linnoitustöihin ja
rakennustöitä tehtiin tiiviisti myös vuosina 1776–1780.
Vuonna 1808 Svartholma antautui vähäisen vastarinnan jälkeen
venäläisille. Loviisan edustalla sijaitsevan Svartholman lisäksi
linnoitettiin myös Loviisan kaupunkia. Siellä vuonna 1748 alkaneet
työt eivät kuitenkaan edenneet määrärahojen puutteen
vuoksi. Linnoituksesta saatiin valmiiksi vain osa, ja vuonna 1775 lopetettiin
työt kokonaan Kustaa III:n käskystä. Vuoden 1747
linnoituskomission suunnitelmien mukaan rakennettiin, joskin suhteellisen
vaatimattomana, myös Varkauteen Laivalinnan laivastoasema ja pieni
Saimaan laivasto. Rajalle Kymijoen ylityspaikoille rakennettiin lisäksi
pieniä linnakkeita.

6.2
Venäjän linnoitusjoukot

Lappeenrannan
taistelun jälkeen elokuun 23. päivänä vuonna 1741 linnoitus
osittain tuhottiin ja kaatuneet jätettiin kentälle. Ruotsalaiset
joukot pakenivat Haminan suuntaan ja venäläiset joukot
siirtyivät elokuun lopussa Viipuriin vankeineen ja haavoittuneineen.
Venäläiset joukot palasivat muutaman viikon
päästä linnoitukseen, jolloin kaatuneet vasta haudattiin. Kaupunkiin
ei vielä tässä vaiheessa sijoitettu vakinaista varuskuntaa, vaan
vasta Turun rauhan jälkeen vuonna 1743 Lappeenranta muuttui ruotsalaisesta
venäläiseksi varuskuntakaupungiksi.[7]

Kaupunki
linnoitettiin ruotsalaisen kauden tapaan ja rakennustyöstä vastasi
paljolti Ruotsin linnoitusjoukkoja muistuttava joukko-osasto. Vanhan
Suomen sotilasrakentamista tutkineen Rainer Knapaksen mukaan
Venäjällä maalinnoitusten rakentaminen tapahtui sotakollegion
alaisuudessa. Tykistö- ja linnoituskanslia oli perustettu vuonna
1729. Ruotsin linnoitusjoukkoja vastaavaa aselajia nimitettiin
Venäjällä insinöörilaitokseksi tai insinöörijoukoiksi.
Niitä johti vuodesta 1751 lähtien kenraali-insinööri.
Katariina II:n kuolemaan saakka tykistö ja insinöörilaitos
olivat yhdistettynä tykistö- ja linnoituskansliaan, joka vuonna 1797
muutettiin tykistötoimistoksi. Sotaministeriön perustamisen
myötä jaettiin tykistötoimisto vuonna 1802 kahteen osaan,
tykistö- ja insinöörihallintoon. Insinöörihallinnan
johtoon tuli insinööritarkastaja. Ensimmäiseksi viran
haltijaksi nimitettiin kenraali Jan Peter van Suchtelen.

Lappeenrannassa
on kuitenkin otettava huomioon, että kaupungissa sijaitsi myös
Saimaan laivasto. Sen rakennuksien suunnittelua valvoi ainakin
periaatteessa amiraliteettikollegion yliarkkitehti.
Lisäksi myös tykistöexpeditiolla oli 1800-luvun alussa
arkkitehtuuriosasto.[8]

Ennen
pikkuvihaa linnoitusten rakentamiseen uhratut varat Venäjällä
olivat vielä sangen pieniä. Vuonna 1726 sotakollegio
määräsi 31 linnoituksen vuosittaiseksi menoeräksi 70 000
ruplaa. Linnoituksista eniten rahaa vei Kronstadt, yli 8 000 ruplaa.
Pietarin osalta rahoista käytettiin yli 3 500 ruplaa, Viipuriin yli 2
500 ja esimerkiksi Käkisalmeen alle 1500 ruplaa. Näissä  rahamäärissä
eivät kuitenkaan olleet mukana esimerkiksi tykistön
käyttöön varatut rahat. Määrärahasta turvattiin
lähinnä linnoituksen toiminnan jatkuminen; rahoja käytettiin
esimerkiksi rakennusten korjaustöihin ja varusteiden hankintaan. Katariina
II:n aikana insinöörijoukkojen saama rahasumma nousi 450 000 ruplaan
kauden laajojen linnoitustöiden takia.[9]

Venäjän
upseerikunta ja linnoitussuunnittelijat olivat muiden maiden linnoitusjoukkojen
tapaan hyvin monikansallisia. 1760-luvulta lähtien pyrittiin
kuitenkin saamaan aikaan jo omaakin koulutusta. Upseereille tarpeellisiksi
opetusaineiksi katsottiin saksan ja ranskan kieli, historia,
maantiede, mekaniikka, hydrauliikka, siviiliarkkitehtuuri, kemia,
ilotulitustaide, piirustus, sotaharjoitukset ja tanssi. Erityisaineina
oli vielä matemaattisia aineita ja linnoitusten puolustamisen ja
valloittamisen taito.[10]

Linnoitusteoreettisesta
kirjallisuudesta oltiin perillä myös Venäjällä. Suosituimpia
olivat ranskalaisen koulukunnan teokset. Niitä luettiin
alkuperäisteoksina ja Sèbastian Lepreste de Vaubanin vuosina
1737–1742 julkaistut "Le Traité de L'attaque des Places"
ja "Le Traité de la Defence des Places" ilmestyivät
venäjänkielisinä käännöksinä jo vuonna 1744.
B.F. Belidorin vuonna 1729 ilmestynyt "La science des
ingénieurs" käännettiin venäjäksi ensin vuonna
1765 ja laajempana versiona vuonna 1802. Pian julkaistiin myös venäläisiä
linnoitustaitoa käsitteleviä kirjoja. Ensimmäisenä sellaisen
julkaisi Mjahkov vuonna 1765, vuonna 1777 tulivat taas Kurganovin ja Lemin
teokset. Arkkitehtuurin alalla tunnettiin myös tärkeimmät klassikot.
Vignola käännettiin venäjäksi vuonna 1777, Vitruvius vuonna
1778, Alberti julkaistiin käännöksenä vuonna 1791 ja
Palladio vuonna 1798.

Rainer
Knapaksen mukaan suurehkot rakennusprojektit suunniteltiin
insinöörijoukkojen esikuntatasolla Pietarissa.
Lappeenrannassakin ainakin tärkeä 1770-luvun linnoitus- ja
kaavoitussuunnitelma pantiin alulle korkealla tasolla. 1790-luvun Vanhan Suomen
laajoja linnoitustöitä, siis Lappeenrannassakin, johti kenraali
Suvorov ja hänen mukanaan tullut upseerijoukko.

Insinöörijoukkojen
johdossa olivat seuraavat henkilöt alkaen vuodesta 1751 Lappeenrannan
linnoituksen lakkauttamiseen asti:

Ivan
Glebov                         1751–1754

Abraham
Hannibal                                    1754–1759

Daniel
de Bosquet                                    1759–1766

Rudolf
von Gerbel                                    1766–1774

Mihail
Mordvinov                                       1774–1780

Friedrich
von Bauer            1780–1783

Aleksei
Tutskov                                        1784–1796

Ivan
Knjazev                        1797–1800

Aleksei
Korsakov                                      1800–1802

Jan Peter van
Suchtelen     1802–1812

Insinöörikenraalien
todellista osuutta Vanhan Suomen linnoitusten rakentamisessa on vaikea
arvioida. Voidaan kuitenkin tarkastella, ketkä heistä olivat
tekemisissä muiden Venäjän linnoitusten ohella myös Ruotsin
vastaisen rajan linnoittamisessa. Vanhan Suomen linnoitustöissä,
ainakin Viipurin osalta, oli vuonna 1755 mukana kenraali Hannibal.
Hän on siten saattanut olla myös Lappeenrannan
1750-luvun linnoitustöiden taustalla. Hän ainakin vahvisti
Lappeenrannan vuoden 1758 asemakaavan.

Knapas on taas
huomannut Daniel de Bosquetin tehneen vuonna 1763 yhdessä Bernardin de
Saint-Pierren kanssa Vanhan Suomen linnoituksiin tarkastusmatkan sekä
toisaalla Mihail Mordvinovin allekirjoittaneen useita Käkisalmea
ja Lappeenrantaa koskevia piirustuksia. Fabritsiuksen mukaan myös
insinöörikenraali Friedrich Wilhelm von Bauer oli vuonna
1769 laatinut kuvauksen Ruotsin vastaisesta rajasta Vanhassa Suomessa.
Lisäksi tiedetään myös kenraali Zahar Grigorjevits
Tsernysevin tarkastaneen Kustaa III:n vallankaappauksen jälkeen
kesällä 1773 rajaseudun linnoitukset ja Knapaksen mukaan myös
vastanneen Vanhan Suomen puolustuksen uudistamisesta.

Vuosina
1774–1778 insinöörikenraalina olleen Mordvinovin rooli Vanhan
Suomen linnoittajana on kiintoisa ajatellen nimenomaan Lappeenrannan
linnoitusta. 1770-luku oli Lappeenrannan asemakaavan ja kaupunkikuvan kannalta
ratkaisevan tärkeä. Tuolloin rakennettiin kaupungin ensimmäiset
kivitalot, ja siviiliasutuksen ja varuskunnan toiminnot eriyttävä asemakaava
hyväksyttiin 1770-luvun puolivälissä. Asemakaava liittyi
linnoitussuunnitelmaan, joten voidaan hyvällä syyllä arvioida
Venäjän insinöörijoukoilla olleen sen laadinnassa
suuri osuus.

Knapas on
todennut Mihail Mordvinovin laatineen vuonna 1780 julkaistut malliasemakaavat
linnoituksen ulkopuolelle rakennetuille esikaupungeille. Lappeenrannan Suuri
esikaupunki oli Käkisalmen linnoituksen esikaupunkien tavoin mallin
mukainen yksinkertainen ruutukaavaan ja leveisiin katuihin perustuva esikaupunki.
Myös Lappeenrannan linnoituksen asemakaava noudatti vuonna 1780
julkaistuja linnoitusten mallikaavoja, joille oli tyypillistä juuri
Lappeenrannan vuoden 1774 asemakaavan umpikulmainen keskusaukio. Knapas
on myös huomannut, että yhdessä Riian kaupunginporteista,
insinöörikenraali Mordvinovin vuonna 1776 rakennuttamaksi
tiedetyssä Stieftorissa, noudatettiin samaa toskanalaista
pilasterijärjestelmää kuin Vanhan Suomen ja Lappeenrannan
rakennuksissa.

Tämän
perusteella on aiheellista tarkastella lähemmin Mordvinovin suhdetta
Lappeenrannan 1770-luvun alun linnoitus- ja asemakaavasuunnitelmaan.
Paikallishistoriallisessa kirjallisuudessa ei ole tietoja Mordvinovin
oleskelusta Lappeenrannassa. Mordvinov on kuitenkin esimerkiksi vahvistanut
allekirjoituksellaan vuodelta 1780 olevan suunnitelman linnoitukseen
rakennettavaksi ortodoksiseksi kirkoksi. Lisätietoa Mordvinovin toiminnasta
saa Fabritsiuksen Venäjän insinöörijoukkojen historiasta.
Hänen mukaansa insinöörihallinnon "hallitseva"
insinöörikenraali Gerbel kiinnitti vuonna 1772 huomionsa Vanhan
Suomen linnoituksien vahvistamistarpeeseen. Näistä Fabritsius
mainitsee erityisesti Lappeenrannan ja Haminan. Gerbelin avuksi
työhön nimitettiin Mordvinov.

Vaikkei
Mordvinovista tai Gerbelistä olekaan jäänyt paikallishistoriallista
tietoa Lappeenrantaan, on kuitenkin kiinnostava huomata, että ainakin
kenraalien esimies, sotakollegion kenraalivarusmestari kreivi Grigori
Orlov kävi Lappeenrannassa. Raimo Ranta on löytänyt Mikkelin
maakunta-arkistosta asiakirjan, jossa Viipurin kuvernementin kanslia
ilmoitti 26.4.1774 linnoituksen korjaustöistä seuraavaa:
"Lappeenrannan linnoituksessa aloitetaan korjaustyöt 15.
päivänä toukokuuta ja tarvitaan 90 miestä hevosineen ja
rehuineen. Järjestelyistä huolehtii korkein varuskunnan
sotilashenkilö, kenraali ja kreivi Grigori Orlov."

Mordvinovin
insinöörikenraalikauden jälkeen Vanhan Suomen linnoituksia
vahvistettiin Aleksei Vasiljevits Tutskovin aikaan 1780-luvun lopussa, alkaen
vuodesta 1788. Kyseessä ei ollut vain tämän alueen linnoitusten
vahvistaminen, vaan myös Virossa ja Liivinmaalla Ruotsin vaikutuspiiriin
kuuluvia Venäjän linnoituksia vahvistettiin.
Nämä Kustaan sodan aiheuttamat varustelutyöt eivät
Lappeenrannassa kuitenkaan vielä 1780-luvun puolella olleet niin
suuria kuin 1790-luvun alun työt.

Kreivi
Suvorovin johdolla rakennettiin vuosina 1791 ja 1792 Vanhan Suomen linnoituksia
osittain erillään insinöörijoukkojen hierarkiasta. Kaikki
työt keskitettiin Suvorovin alaisuuteen. Tämä koski myös
vanhoja linnoituksia eli Lappeenrantaakin. Suvorov ei kuitenkaan liene itse
varsinaisesti suunnitellut linnoituksia, vaan hänen apunaan oli Katariinan
määräyksestä yli kolmekymmentä upseeria.
Nämä johtivat sitten työtä eri linnoituksissa Suvorovin
valvoessa kokonaisuutta. Lappeenrannan osalta ei tiedetä, kuka tai
ketkä upseereista kantoivat sen töistä päävastuun.
Rainer Knapaksen mukaan kuitenkin everstiluutnantti Fabian Steinheil,
Suomen myöhempi kenraalikuvernööri, osallistui ensin Suvorovin
alaisena töihin ja valvoi sittemmin vuosina 1793–1795
linnoitustöitä Haminassa, Lappeenrannassa ja Taavetissa.
Lappeenrannassa ja Taavetissa oli Steinheilin apuna muun muassa Vanhan
Suomen kartoituksessa työskennellyt Alexander Thesleff.

Vanhan Suomen
linnoittamisessa oli tärkeä roolinsa myös kenraali van
Suchtelenillä. Hän oli aloittanut toimintansa jo Katariina II:n
kaudella,
mutta teki merkittävimmät työnsä vasta
Aleksanteri I:n kaudella 1800-luvun alussa. Kenraali osallistui myös
sotaan Ruotsia vastaan vuosina 1788–1790 ja sai vuonna 1796
tehtäväkseen läntisen rajalinjan selvitystyön.
Paavali I:n kaudella (1796–1801) Venäjän
linnoitustöissä keskityttiin kuitenkin pääasiallisesti
pohjoiseen alueeseen, sillä englantilaisten pelättiin
hyökkäävän Jäämeren kautta. Fabritsiuksen
mukaan Paavalin tullessa valtaan kaikki Katariina II:n aikana aloitetut
linnoitustyöt keskeytettiin tai niitä jatkettiin hyvin
rajoitetusti. Muun muassa Ruotsinsalmea ei rakennettu lainkaan
ja Suomen maalinnoituksia vahvistettiin vain maareduteilla.
Kuitenkin linnoituksiin rakennettiin kasarmeja ja muita varuskuntien
tarvitsemia tiloja. Aleksanteri I:n kaudella van Suchtelen nimitettiin
insinööritarkastajaksi. Hänen kaudellaan Lappeenrannan
linnoituksen rakennustöistä esikuntatasolla vastasi ainakin Suomen
sodan edellä kenraali Sulimov.

Lappeenrannan
linnoitustöiden sujumisesta vastasi muiden linnoitusten tapaan itse
paikalla insinöörikomennuskunta. Komennuskunnalla oli
linnoituksessa oma työ- ja asuinrakennus. Tällainen oli Vanhan Suomen
linnoituksista ainakin Viipurissa, Haminassa, Käkisalmessa,
Savonlinnassa, Ruotsinsalmessa, Taavetissa ja Lappeenrannassa.
Insinöörikomennuskunnan johdossa oli yleensä kapteenin arvoinen
upseeri, jonka apuna oli luutnantteja tai aliluutnantteja. Linnoitus- ja
rakennustöihin liittyvät piirustukset piirsivät ainakin
puhtaaksi ja töiden pääasiallisen valvonnan hoitivat
komennuskuntaan kuuluvat konduktöörit.

Lappeenrannan
insinöörikomennuskunnan jäsenistä säilynyt tieto on
sangen hajanaista. Vuonna 1752 insinöörikomennuskuntaa johti
insinöörivänrikki Lorionov, sillä silloin kaupunkilaisia
kiellettiin rakentamasta taloja ilman Lorionovin tai hänen seuraajansa
lupaa.
Paavali I:n ajalla vuosina 1796–1797 tiedetään linnoituksen
pienen insinöörikomennuskunnan johdossa olleen myös
vänrikin arvoisen Fedor Babaninin. Hänen apunaan oli kirjuri, kaksi
kivimiestä, seppä ja kirvesmies sekä, Rannan tietojen
mukaan, myös seitsemän rehumestaria.

Komennuskunta
ilmeisestikin vaihtui aina muutaman vuoden välein. 1800-luvun alussa
insinöörikomennuskunnan johtoon tuli insinöörikapteeni
Dementjev. Hän allekirjoitti rakennustöitä kuvaavia
selostuspiirustuksia vielä huhtikuussa 1803. Dementjevin jälkeen
insinöörikomennuskunnan piirustukset allekirjoitti vain
aliluutnantin arvoinen upseeri, mutta vuosina 1805 ja 1806
insinöörikomennuskunnan töitä valvoi
insinöörimajuri Naumov. Hänen jälkeensä
insinöörikomennuskunnan johdossa oli linnoituksen lakkauttamista
edeltäneeseen vuoteen 1809 saakka majurin arvoinen upseeri.

Ennen Suomen
sotaa vuonna 1807 oli Lappeenrannan insinöörikomennuskuntaan
sijoitettu sen komentajana majuri Argun sekä aliluutnantit Martinov,
Bogdanov ja Jakovlev. Aliupseerina oli Spiridonov. Karttojen piirtämisestä
vastasi ainakin vuonna 1808 konduktööri Prokofjev. Lappeenrannassa
linnoitusta koskevia työselvityksiä allekirjoitti vielä
vuonna 1810 ainakin Martinov.

6.3
Linnoitustyöt 1750-luvulta 1790-luvulle

Venäjän
insinöörijoukkojen valvomissa linnoitustöissä Lappeenrannassa
muutettiin 1750-luvulla ruotsalaiskauden puolibastionirintama tenaljirintamaksi,
parannettiin vallien profiileja ja korjattiin huonokuntoisia muurien osia.[11]
Kesällä 1753 tarvittiin Raimo Rannan mukaan linnoituslaitteiden
korjaustöihin ja ilmeisesti myös sotilasrakennusten
korjaustöihin muun muassa 20 tynnyriä kalkkia, 60 000 tiiltä,
lähes 20 000 tuohikaistaa, liitua, pellavaöljyä,
nyöriä ja tervaa.[12]
1750-luvun korjaustöistä ei ole säilynyt paljon tietoja;
kuitenkin niiden jälkeen linnoituksen eteläreunan valleilla oli
sijoituspaikat 23 tykkiä varten.[13]

1750-luvulla
tehtyjen linnoitustöiden jälkeen linnoituksen kuntoon kiinnitettiin
huomiota Katariina II:n valtakauden alettua 1760-luvulla. Vuonna 1763
Venäjän palveluksessa olleet ranskalaiset insinöörikenraali
de Bosquet ja myöhemmin kirjailijana tunnettu Bernardin de
Saint-Pierre suorittivat Vanhan Suomen linnoituksiin tarkastusmatkan,
jonka aikana he kävivät myös Lappeenrannassa.[14]
de Saint-Pierre kuvasi raportissaan ja toimintasuunnitelmassaan Lappeenrantaa
pieneksi kaupungiksi, joka sijaitsi tasangolla Saimaan rannalla.
Hän mainitsi kaupunkiin tehdyn vallituksen, jotta pystyttäisiin
pitämään hallussa kaupunkimäki, sen edustalla oleva
mäki ja Haminaan johtava tie. Lappeenrannan sijaintia de
Saint-Pierre piti erittäin edullisena makasiinien rakentamista ja
kaleerilaivaston rakentamista varten. Hänen mukaansa Lappeenranta oli
lähes saari ja satama oli suojattu viholliselta. de Saint-Pierren mukaan
Lappeenranta oli kehno linnoitus, mutta sen sijainti Saimaan rannalla oli
tärkeä etenkin ajatellen ruotsalaisten mahdollista
hyökkäystä Viipuriin. Puolustuksellisesti Lappeenranta
muodosti yhdessä Haminan kanssa tärkeän linjan.[15]

Lappeenrannan
linnoituksen rakentamissuunnitelmat raukesivat kuitenkin vielä.
Vauhtia rakentamiseen tuli vasta Katariina II:n vuonna 1769 Vanhaan Suomeen ja
muun muassa Lappeenrantaan tarkastusmatkalle lähettämän
kenraaliluutnantti Bibikovin käynnin jälkeen. Bibikov saapui
linnoitukseen Lappeenrannan kaupunginarkistossa säilytettävien
Kazanzovin muistiinpanojen mukaan lokakuun loppupuolella ja asui
linnoituksessa useita päiviä. Kazanzovin mukaan Bibikov
kirjoitti Lappeenrannasta seuraavan lausunnon:

"Lappeenrantaa
ei voida pitää linnoituksena, ei edes etuvarustuksena, koska
mantereen puolelta sitä suojelee vain matala kolminkertainen redutti ja
mäen harjanteella linnoitus on suojeltu ainoastaan paaluaidalla.
Muutamin paikoin huomaa, että täällä joskus ennen on ollut
glasiisi, ja tämän paikan vastakkaiselta Myllymäen kukkulalta
ja siitä järvelle päin lähtevältä harjanteelta
käsin on niin avoin, että koko kaupungin rakennelma selvästi
näkyy, samoin ruutikellari sijaitsee linnoituksen ulkopuolella.
Tämän paikan päälujittamisen tulee olla siinä,
että yllämainitulle kukkulalle rakennetaan luja ja hyvä redutti
ja redutin valli mantereen puolelta tulee kohottaa siten, että kaupunki
olisi suojattu vastakkaisen harjanteen puolelta. Järven puolelta taas
koko niemi tulee varustaa esteillä paaluaitoineen, sillä
nykyisessä tilassa se on altis niin kesäisin kuin talvisinkin
kaikenlaisille yllätyksille ja siellä oleva ruutikellari on aina
vaarassa."[16]

Raimo Rannan
mukaan jo ennen Bibikovin matkaa oli linnoituksessa käynnistynyt
vallien rakennustöitä, joihin myös kaupungin asukkaat joutuivat
osallistumaan muun muassa hankkimalla rakennusmateriaalia. Bibikovin matka ja
linnoitustyöt liittynevät 1770-luvun alun asemakaavoitukseen
ja rakennuskauteen linnoituksessa. Bibikovin selvityksessä
esiintyvät nimittäin sanallisessa muodossa samat linnoituslaitteet,
jotka oli merkitty myös vuonna 1775 hyväksyttyyn linnoituksen
asemakaavaan. Näitä olivat niemen etelärinteen yksinkertaisen
tenaljirintaman laajentaminen kolminkertaiseksi ja Nikolain etulinnakkeen
rakentaminen kaupungin edustalle Myllymäelle.

1770-luvun
suurten rakennustöiden jälkeen oli 1780-luvun alussa rakentamisessa
tauko. Tässä vaiheessa linnoitukseen oli Kazanzovin mukaan
sijoitettu vajaan sadan tykkimiehen hoitamat 60 tykkiä,
mörssäriä ja haupitsia, kun vielä 1750-luvun lopussa
oli eteläosan vallituksille mahdollisuus sijoittaa vain 23
tykkiä.

Uuden
rakennuskauden aiheutti 1780-luvun jälkipuolella kiristynyt sotilaspoliittinen
tilanne Ruotsin vastaisella rajalla. Tilanne kärjistyi Ruotsin ja
Venäjän välillä vuosina 1788–1790 käytyyn sotaan.
Lappeenrannassa linnoituksen vahvistustyöt aloitettiin jo ennen sotaa,
joskaan muuta ei ehditty tehdä kuin vahvistaa huonoon kuntoon
päässeitä vallitusten paaluaitauksia. Sotaa edeltävän
vuoden 1787 syksyllä muodostettiin linnoitukseen kuitenkin viiden
komppanian vahvuinen varuskuntapataljoona ja Saimaan soutulaivasto. Vuonna 1788
määriteltiin myös Lappeenrannan linnoituksen sotilaallinen
funktio. Linnoituksen tärkeänä tehtävänä oli
estää ruotsalaisten maihinnousu Saimaan kautta Venäjän
puolelle. Saimaan salmia myöten pelättiin pystyvän kulkemaan
jopa kaleerikuljetuslaivaston.

Vuosien
1788–1789 Kustaan sota ja Lappeenrannan lähistöllä
käydyt taistelut motivoivat epäilemättä voimakkaasti
varojen ja ajan käyttöä Lappeenrannan linnoituksen rakennustöihin
1790-luvulla. Lappeenrantaa käytettiin edestakaisin aaltoilevan sodankäynnin
aikana tärkeänä joukkojen kokoamispaikkana ja huoltokeskuksena.
Lappeenrannan varastot taas pystyttiin helposti
täydentämään maanteitse Viipurista. Kaupungista käsin
taas kyettiin torjumaan Saimaata pitkin tuleva hyökkäys ja
toisaalta huoltamaan Olavinlinnaa, jota Ruotsin joukot eivät
pystyneet valloittamaan. Vastahyökkäyksien yhteydessä
Lappeenrannan strateginen sijainti liikenneyhteyksien risteyskohdassa
osoittautui myös tärkeäksi – Lappeenrannasta oli
mahdollista kevein joukoin edetä vaikka Pohjanmaalle saakka.

Kustaan sodan
jälkeen juhlittiin Vanhan Suomen linnoituksissa elokuussa 1790
solmittua rauhaa tykinlaukauksin ja juhlatilaisuuksin. 1790-luvun kuluessa
kuitenkin alettiin alueella toteuttaa sodassa saatuja opetuksia.

Vanhan Suomen
linnoittaminen Kustaan sodan jälkeen alkoi, kun keisarinna Katariina II
29.4.1791 määräsi yhden Venäjän kuuluisimmista
kenraaleista, Alexander Vasiljevits Suvorovin, Suomeen tarkastamaan
aluetta linnoitusjärjestelyjä varten. 25.6.1791 päivätyssä
kirjeessä Katariina määräsi Suvorovin aloittamaan linnoitusten
rakentamisen.

Kreivi
Suvorovin Suomessa-oloaikanaan 1790-luvun alussa lähettämistä
kirjeistä voi suurin piirtein päätellä, missä kenraali
linnoituksia tarkastaessaan ja linnoitustöitä valvoessaan
oleskeli. Vielä huhtikuussa vuonna 1791 Suvorov oli Pietarissa, mutta
kuitenkin jo seuraavan kuun alussa hän oli saapunut Savonlinnaan.
Sieltä Suvorovin matka suuntautui Lappeenrantaan. Täällä
hän oli ainakin toukokuun alussa mutta siirtyi pian Haminaan.
Kesäkuun 30. päivänä Suvorov taas päiväsi
kirjeensä Lappeenrannassa. Heinäkuun puolivälistä
lähtien kreivi vietti yli kuukauden Kyminlinnassa valvomassa sen
varustustöitä.

Lappeenrantaan
Suvorov palasi syyskuun lopussa. Nyt oleskelu Lappeenrannassa kesti
pitempään kuin keväällä. Suvorov lähetti
Lappeenrannasta kymmenkunta kirjettä ja oleskeli siellä vielä
ainakin marraskuun alussa. Vuoden 1791 joulukuun ja marraskuun 1792
välisenä aikana Suvorov oli vielä Suomessa, mutta ei ainakaan
kirjeiden päiväyksistä päätellen enää
Lappeenrannassa.

Linnoitustöitä
haittasivat monenlaiset vaikeudet. Muun muassa linnoitustöiden vaatimien
urakoitsijoiden ja materiaalien hankinta oli vaikeaa. Kalkkia poltettiin Narvassa
asti, josta sitä tuotiin ainakin Ruotsinsalmeen. Narvasta
lähetettiin Suomeen vuoden 1791 lopussa ja vuoden 1792 alussa myös
kalkinpolton taitavia kivimiehiä. Myöhemmin kalkin saanti
paranikin. Insinöörihallinto oli 1790-luvun alussa
hankkinut omistusoikeuden neljään Lappeenrannan
lähistöllä sijaitsevan Ihalaisten kylän taloon, joiden
alueella oli jo vanhastaan tunnettu kalkkiesiintymä. Siellä
insinöörijoukot aloittivat, mahdollisesti narvalaisten
avustuksella, vuonna 1794 kalkinpolton alueen linnoitusten tarpeisiin.

Uusien vallien
myötä vahvistettiin myös aseistusta.

1790-luvun
kuluessa kaupunkiin pyrittiin sijoittamaan yhteensä jopa 156 tykkiä.

Vuoden 1792
lokakuussa Suvorovin Suomessa aloittama linnoitustyö lienee
katsottu melkein valmiiksi, sillä Suvoroville
määrättiin Suomeen seuraaja. Tilitysten mukaan seuraavana vuonna
tehtiin vielä runsaasti töitä eri linnoituksissa, muun
muassa Ruotsinsalmessa, Savonlinnassa, Taavetissa, Kymenlinnassa,
Utissa ja Lappeenrannassa. Myös kanavatöitä tehtiin.
Lappeenrannassa työt keskittyivät pääasiassa
maansiirtotöihin.

Linnoituksen
vallituksista 1700-luvun jälkipuoliskolla on etelärinteen
linnoitustöiden katsottu valmistuneen ensin ja etulinnakkeiden
ja nuolilinnakkeen vasta 1790-luvulla Suvorovin kaudella.
Tätä päätelmää tukee hiljattain tutkimuksen
piiriin saatu Pietarin laivaston keskusarkistosta säilytettävä,
1700-luvun loppupuolelle ajoittuva Lappeenrantaa koskeva kartta- ja
piirustusmateriaali. 1770-luvulle ajoittuvassa atlaksessa Nikolain linnake
esiintyi vielä hyvin kaavamaisena kuvauksena. Sen sijaan etelärinteen
vallit olivat jo lähes siinä muodossa kuin ne myöhemmin
toteutettiinkin.

Linnoitustyöt
etenivät siis siinä järjestyksessä, että etelärinteen
vallitukset vahvistettiin – eli rakennettiin lähes kokonaan
uudelleen – ja vasta tämän jälkeen rakennettiin Nikolain
etulinnake. Vuodelle 1799 ajoittuvissa kartoissa ja piirustuksissa
esitetään jo Kimpisen ja Paldon eli nykyisen Pallon pienet etulinnakkeet
ja etelärinteen edustalle rakennettu nuolilinnake sekä
kreivi Suvorovin johdolla rakennetuksi mainittu Nikolain sarvilinnake, jota
nimitettiin Lappeenrannassa myös kruunuvarustukseksi.

6.4 Saimaan
laivasto

1790-luvulla
alkaneella rakennuskaudella Lappeenrannan linnoitus rakennettiin
ensimmäisen kerran sellaiseen muotoon, että sen voitiin sanoa
täyttävän ne tehtävät, joita linnoitukselle osana
Ruotsin rajalta Pietariin asti ulottuvaa linnoitusketjua kuului.[17]
Reservien ja varastojen sijoituspaikkana Lappeenrantaan rakennettiin kasarmirakennuksia
ja varastoja. Turvallisuuden taas takasivat ajanmukaiset bastionijärjestelmään
perustuvat linnoituslaitteet ja tykistö sekä linnoitukseen
sijoitetut joukko-osastot: tykistö, varuskuntajoukot ja Saimaan
laivasto.

Laivasto kuului
oleellisena osana Lappeenrannan varuskuntaan. Venäjän
sotakollegio oli Ruotsin sodan aikana vuonna 1788 määritellyt
Lappeenrannan puolustuksellisen merkityksen siten, että linnoituksen tuli
"pidättää vihollinen sen yrittäessä
tehdä maihinnousun puolellemme Saimaalta, joka kulkee Ruotsin Suomen rajaa
pitkin ja jonka salmia myöten voivat purjehtia ei vain matalakulkuiset
alukset, vaan tarpeen vaatiessa jopa kaleerikuljetuslaivasto."
Vihollisen pidättämistä ja linnoitusketjun suojaamista  varten ja tietysti myös omien
joukkojen huollon ja kuljetuksen tukemista varten
hyökkäystoiminnankin aikana perustettiin Saimaan laivasto.[18]
Kazanzovin mukaan ensimmäiset tykkiveneet rakennettiin juuri ennen
vuosien 1788–1790 sotaa. Sodassa ne auttoivat venäläisiä
joukkoja erityisesti Savonlinnan piirityksessä vuonna 1788. Laivaston
vahvuudeksi määrättiin myöhemmin yksi kaateri eli
kaleeri ja 21 tykkivenettä.[19]

Suvorov toimi
Suomessa ollessaan myös Saimaan sotalaivaston ylikomentajana, ja
hänen jälkeensä Saimaan laivasto alistettiin Ruotsinsalmen
sotasatamalle. Suvorovin kaudella laivaston miehistöä
täydennettiin ja tykkiveneiden lukumäärä korotettiin
24:ään. Kazanzovin mukaan uudet veneet olivat vielä Pietari Suuren
ruotsalaisilta omaksuman mallin mukaisia, laatikkomaisia ja
kömpelöitä kääntymään.[20]
Suvorovin aikana ja jo sitä ennen rakennettiin soutulaivaston
hallinto- ja majoitustiloja sekä suojat veneiden talvisäilytystä
varten. Rakennukset saattoivat olla tekeillä vielä vuonna 1790-luvun
puolivälissä, sillä vuonna 1795 kenraali van Suchtelen
mainitsi Kärnäkosken linnoitukseen liittyvän
sotasataman yhteydessä Lappeenrannan makasiini- ja
kasarmiprojektin. [21]

1790-luvulla
Michaila Borisov ja ilmeisesti myös myöhemmät laivaston
komentajat asuivat perheineen Paldon kaupunginosasta länteen sijaitsevan
Dyysterniemen eteläkärjessä; ainakin vielä vuonna 1803
alueella sijaitsevia rakennuksia nimitettiin linnoitusupseerien laatimissa
kartoissa merihallinnon päällikön ja palvelijoiden asunnoiksi
tai amiraliteetille kuuluviksi moisioiksi.[22]

Vuonna 1810
Lappeenrannan insinöörijoukot sisällyttivät
selostuskarttoihinsa aiempaa tarkemmin Saimaan laivaston rakennusten
asemakaavallisen kuvauksen. Jo lakkautettavan laivaston rakennukset sijaitsivat
linnoitusniemen länsipuolella useissa paikoissa. Tyysterniemen puolella
sijaitsi osaston komentajan seitsemän erillisen rakennuksen
ryhmittymä, Pallon etulinnakkeesta etelään ja Nikolain
linnakkeesta länteen sijaitsi toinen suurempi rakennusryhmittymä
jossa sijaitsivat omilla aidatuilla pihoillaan matruusikasarmi
apurakennuksineen sekä sairaalarakennus apurakennuksineen. Kauimpana
etelässä sijaitsivat venevajat ja varastot omalla aidatulla
alueellaan. Näistä rakennusryhmittymistä erilleen alueiden
välisille teille ja esikaupunkeihin oli vielä sijoitettu
lähinnä vartio- ja varastorakennuksia sekä upseerien
asuinrakennuksia.

Saimaan
soutulaivastoa voidaan jossain määrin verrata Ruotsinsalmen laivastoon.
Ruotsinsalmen soutulaivasto sijaitsi aiemmin Haminassa, mutta
siirrettiin 1790-luvun alussa uuteen Ruotsinsalmen rannikkolinnoituskaupunkiin.
Sen aluksiin kuuluivat vuonna 1791 kymmenen 20–90 metriä
pitkää ja 1,2–3,9 metriä korkeaa soudettavaa
"patteria" ja muun muassa 60 tykkivenettä. Näiden
lisäksi oli laivastolle rakennettu Lappeenrannan tapaan kasarmeja ja
erilaisia varastorakennuksia. Ruotsinsalmen laivaston ja linnoituksen
suunnitteli Ruotsinsalmessa Suvorovin ohella Nassau-Siegenin prinssi
Prevôt de Lumien.

Saimaan laivastolla
oli käytössä viittä eri kokoluokkaa olevia veneitä.
Kaleereita oli vain yksi. Siinä oli 12 tykkiä, joista 18 naulan
ammuksia käyttäviä kaksi ja 6 naulan ammuksia
käyttäviä 10. Suuria tykkiveneitä oli yhdeksän ja
niissä yhteensä 27 tykkiä, joista 9 kaksitoistanaulaista ja
18 kolminaulaista. Pietarilaisia tykkiveneitä oli seitsemän,
joissa jokaisessa oli yksi kahdeksantoistanaulainen tykki.
Ruotsalaismallisia tykkiveneitä oli viisitoista, joissa oli yhteensä
90 tykkiä. Tykit olivat suurimmalta osaltaan pieniä, kolminaulaisia
ammuksia käyttäviä, mutta jokaisessa ruotsalaismallisessa
veneessä oli kuitenkin myös yksi kaksitoistanaulainen ja yksi
kuusinaulainen tykki. Tykeillä aseistettujen veneiden ohella
Lappeenrannassa oli 22 tiedusteluvenettä. Aluksista kaleeri ja suuret
tykkiveneet olivat vuonna 1791 vesillä, kun taas muita aluksia
säilytettiin venevajoissa. Lappeenrannan ohella Saimaalle oli
sijoitettu 11 tiedusteluvenettä
Partakoski–Kärnäkoskelle ja kuusi tykillä varustettua
pientä maihinnousuvenettä Savonlinnaan johtaville kanaville.

Saimaalla oli
myös Kärnäkosken luona laivaston rakennuksia. Kesäisin
osa laivaston veneistä purjehti sinne harjoituksia varten. Lappeenrannasta
käsin purjehdittiin myös Kärnän etuvarustukselle
Järviselälle ja sieltä palattiin Savonlinnan kautta
Lappeenrannan linnoitukseen. Harjoitukset aloitettiin
yleensä heinäkuun alussa ja lopetettiin elokuun lopussa.

Saimaan
laivasto ja sotasatama lakkautettiin maaliskuussa 1810. Suomen sodassa, vuosina
1808 ja 1809, soutulaivaston alukset kuljettivat elintarvikkeita ja muita
varusteita maa-armeijalle. Kuljetusten merkitys korostui etenkin sen
jälkeen, kun maantiekuljetukset vaikeutuivat sissitoiminnan takia.
Venäläisten hyökkäyksen edetessä osa veneistä siirrettiin
Varkauden ja Kuopion välille.

6.5
Linnoituslaitteet Aleksanteri I:n linnoituksessa

6.5.1
Linnoitustyöt valmistuvat

Linnoitustyöt
Lappeenrannassa hiljenivät Paavali I:n valtakaudella. Vallan vaihduttua
suoritettiin linnoituksessa 1800-luvun alussa vielä suhteellisen
laajoja linnoitustöitä. Eteläreunan vallitusten
läntisen reunan ensimmäinen valli sai vahvistuksekseen paalutuksen
sekä kivivahvisteisen rintasuojan ja ampumapenkereen. Muualla
eteläisen pääportin eli Viipurin portin suunnassa työt
lienevät pääasiassa valmistuneet jo 1790-luvun kuluessa.
Vallitustyöt keskittyivät kesällä 1800 länsirantaan.
Pallonlahden rantaan rakennettiin niemen pohjoisosan tykkiasemasta
eteläreunan reduttiin asti ulottuva vallitus, joka käsitti ampumapenkereen
ja katvetien. Haminan portin kohdalla sijaitsevan kaksiportaisen tykkiaseman
veteen saakka ulottuvia luiskia vahvistettiin samassa yhteydessä. Linnoituksen
pohjoisosassa kaivettiin samana kesänä vallin luiskaa
jyrkemmäksi kahdesta kohtaa. Niemen koillisreunan tasaisella
ranta-alueella rakennettiin kahden patterin välillä valleja.[23]

Vallitöitä
tehtiin vuonna 1801 linnoituksen koillisnurkassa, pattereiden 3 ja 4
välisellä osuudella. Niiden välisellä kurttiinilla
jatkettiin jo edellisenä vuonna tehtyjä töitä. Pattereiden
edustalle rantaan rakennettiin kivimuuri, joka alkoi pohjoisesta kolmannelta
patterilta ja ulottui vesiportille asti etelään. Näiden
vallitöiden lisäksi vahvistettiin kivimuurauksella edelliskesänä
Pallonlahden rannassa tehtyjen rakennustöiden jatkeena patteria
numero 1, joka sijaitsi aivan linnoitusniemen luoteisnurkassa.[24]

Linnoitustyöt
jatkuivat vielä vuonna 1802. Tammikuun 11. päivänä
seuraavana vuonna päivätyssä työselvityksessä
insinöörikapteeni Dementjev vahvisti allekirjoituksellaan selvityksen
Lappeenrannassa tehdyistä töistä.[25]
Varsinaisten vallitusten osalta poistettiin suuri erä maata niemen
pohjoisosan ranta-alueella sijaitsevan toisen ja kolmannen patterin
välisen varustuksen edustan luiskasta. Madaltamalla saatiin parempi
ampumakulma rintasuojan takana sijaitsevalta ampumapenkereeltä.
Pohjoisosan maanpoistotöiden lisäksi myös linnoituksen
eteläosassa nuolilinnakkeeseen johtavaa katvetietä korjattiin.[26]

Vuoden 1802
loppupuolella ja vuoden 1803 kesällä rakennettiin joitakin
linnoitusvalleja Pallon kenttälinnakkeessa sekä Pallonlahden ja
nuolilinnakkeen välisellä osuudella.[27]
Ennen Suomen sotaa linnoituksen vallituksia vielä korjailtiin muun
muassa niemen länsireunasta.[28]

Keisari
Aleksanterin seurueineen alkukesällä 1803 tarkastama linnoitus
oli siis valmis. Valmiin linnoituksen vallitukset sijaitsivat
neljässä kohdassa. Vanha kaupunkiniemi oli ruotsalaiskauden
tapaan suljettu etelästä bastionitekniikkaan perustuvilla
linnoitusvalleilla. Nyt kuitenkin vallitus oli ruotsalaisten rakentamaan,
lähinnä väliaikaiseksi luonnehdittavaan vallitukseen nähden
huomattavan paljon monikertaisempi ja vahvempi. Myös niemen ranta-alueiden
artikulointi poikkesi ruotsalaisesta. Ruotsalaisella kaudella
ranta-alueita suojasi vain palisadi eli puupaalutus.

Nyt
ranta-alueelle oli rakennettu useampia tehokkaita tykkipuolustukseen
tarkoitettuja pattereita. Lisäksi jyrkähkösti kohoavan mäen
päälle oli sijoitettu useita tykkiasemia, joita vielä suojasi
ruotsalaisen kauden tapaan paalutus ja eteläosasta maavalli.
Linnoitusniemen vahvaa etelävallitusta suojasi lisäksi
vielä vallitusten etuosaan rakennettu nuolilinnake johon johti katvetie.
Vahvasti linnoitetun niemen lisäksi oli linnoitukseen saatu
lisää syvyyttä rakentamalla kolme uutta linnaketta. Kaksi
näistä oli sijoitettu Saimaan rannalle linnoituksen itä- ja
länsipuolella sijaitseville kummuille. Idässä sijaitsi Kimpisen
etulinnake, lännessä linnaketta nimitettiin esikaupungin mukaan
Paldon linnakkeeksi. Näitä huomattavasti vahvempi, Pyhän
Nikolain mukaan nimitetty linnoitus oli sijoitettu kaupungin edustalla
sijaitsevan Myllymäen harjalle. Mäki oli
tykistösodankäynnin kannalta hallitseva paikka. Tätä
osoittaa jo se, että Ruotsin joukkojen komentaja Karl Henrik Wrangel oli
Lappeenrannan taistelun yhteydessä vuonna 1741 sijoittanut mäelle
tykkinsä ja suurimman osan joukoistaan. Etulinnakkeet tekivät
linnoituksesta vahvemman lisäämällä linnoituksen
tykkiasemien syvyyttä, ja samalla niistä pystyttiin valvomaan
kaupungin edustalla kulkevia maanteitä.

Lappeenrannan
insinöörikomennuskunnassa tammikuun 11. päivänä vuonna
1803 päivätyssä kartassa kuvattiin vuoden 1802 aikana
tehtyjä töitä. Kartassa esiintyvät joidenkin muiden
karttojen tapaan myös eri linnoituslaitteiden nimet. Saman vuoden
maaliskuun lopussa insinööriupseerit päiväsivät
linnoituksesta laatimansa selvityksen, jossa taso- ja profiilipiirustuksin
esitettiin linnoituslaitteet ja linnoituksessa sijaitsevat rakennukset.
Piirustuksia täydennettiin lisäksi sangen yksityiskohtaisin
selittein, joista ilmeni rakennusten käyttötarkoitus ja muun muassa
linnoituksen aseistuksen laatu. Sarjaan liittyi vielä maastopiirustus,
jossa esitettiin linnoitus ja sen sijainti puolentoista virstan
etäisyydellä. Tähän karttaan oli vielä merkitty veden
syvyydet ja maaston korot. Piirustuksista saa selkeän ja
yksityiskohtaisen kuvan varuskuntakaupunkia suojaavista linnoituslaitteista.

6.5.2
Päälinnoitus

Piirustusten
mukaan linnoituksen ykköspatteri sijaitsi linnoitusniemen luoteisnurkassa,
vastapäätä Rapasaarta, jossa jo 1600-luvulta lähtien oli
sijainnut pikkutulli. Patterin pohjakaava vastasi periaatteeltaan
bastionia, joskin patterin kärjen molempia etusiipiä seuranneet
lyhyemmät kyljet taipuivat vain vähän sisäänpäin.
Patterin molemmilla kyljillä oli kaksi tykkiasemaa, samoin
etusiivillä. Patterin yhdeksäs tykki sijaitsi kärjessä.
Patterin oikean sivun eli pohjoisemman etusiiven leikkauksen mukaan
patteri oli rakennettu aivan veden rajaan. Profiilipiirustukseen merkityn veden
normaalitason mukaan ranta oli aivan kivestä rakennetun etuluiskan
lähellä, sillä piirustukseen merkityn korkean veden aikaan
kolmasosa kivimuurauksesta peittyi veden alle. Kivimuurauksen
yläpuolella oli maapäällysteinen lyhyt luiska ja sen takana
loiva rintavalli. Rintavalli oli ampumapenkereen kohdalta tuettu vielä
kivimuurauksella. Ampumapenkereen takana sijaitsi linnoitusrakentamisen
sääntöjen mukaisesti vielä katvetie ja varustuksen rinne.
Katvetielle johtava luiska sijaitsi keskellä patteria, kärjen takana.

Toinen patteri
sijaitsi linnoituksen pohjoispäässä. Se vastasi pohjakaavaltaan
ykköspatteria, mutta etusiipien kulma oli ensimmäisen patterin kulmaa
loivempi. Tykkiasemia oli yhtä monta, joskin eräässä
vuoteen 1810 ajoittuvassa kartassa itäisempään etukylkeen oli
merkitty kahden ampumasektorin sijaan vain yksi. Patterit yhdisti toisiinsa
taitteinen valli, joka vastasi funktioltaan bastionit toisiinsa
yhdistävää kurtiinivallia. Toisen patterin luota
kolmannelle patterille kulkevassa vallissa, aivan kakkospatterin
vieressä, sijaitsi Savonlinnan portti ja sen jatkeena Saimaaseen
pistävä laituri.

Kolmas patteri
oli pohjakaavaltaan toisen patterin kaltainen. Profiilipiirustuksen mukaan
patteri oli ensimmäisen patterin tapaan rakennettu maavallitus, jonka etuluiska
oli muurattu kivestä. Patterin ja Saimaan välistä maastoa oli
vielä vuonna 1802 madallettu ja tasoitettu. Ykköspatterista
kolmas patteri poikkesi siinä, ettei siihen ollut rakennettu
erillistä katvetietä, vaan ampumapenger nousi suoraan maan pintatasosta.
Muutenkin kolmospatteri oli piirustuksiin merkittyyn veden
pintatasoon nähden matalampi kuin ykköspatteri. Patteriin voitiin
sijoittaa seitsemän tykkiä.

Kolmannesta
patterista lähtien niemen ranta-alueen pattereita eivät
enää yhdistäneet kurtiinit, vaan itärannan
puolustuslaitteet olivat erillisiä linnakkeita. Itärannan
koillisnurkassa sijaitsi neljänneksi patteriksi nimetty puolustusasema. Se
oli pohjakaavaltaan lähes samankaltainen muiden pattereiden kanssa.
Patterissa oli yhteensä viisi tykkiasemaa. Se oli siis tykkiasemien
määrällä mitattuna heikoin rannan pattereista.

Nelospatterista
etelään vesiportin edustalla sijaitsi kuudenneksi redutiksi nimetty
linnoituslaite. Kun patterit noudattivat pohjakaavaltaan bastionimuotoa,
koostui redutti vain kahdesta sivusta. Siitä puuttui pattereiden
taitteisuus eli sivujen takana sijaitsevat lyhyemmät kyljet. Muuten
kuutosredutti oli rakennettu samalla tekniikalla kuin vahvemmatkin patterit.
Redutin etuluiska oli pattereiden tapaan muurattu kivestä, ja muuten
maasta kasattu valli oli ampumapenkereen puolelta tuettu kivimuurauksella.
Kuutosredutin eteläistä sivua kuvaavan profiilipiirustuksen mukaan
kivisestä etuluiskasta jäi korkean veden aikaan osa veden alle.
Redutissa oli vain kolme tykkiasemaa, joista keskimmäinen
kärjessä. Seitsemäs redutti sijaitsi kuutosredutin
eteläpuolella, ja se vastasi tykkiasemiltaan ja pohjakaavaltaan
kuutosreduttia.

Linnoituksen
länsireunalla vallitukset olivat vahvempia kuin Kaupunginlahden
puolella. Haminan portin kohdalla aivan Pallonlahden rannassa oli kahdeksan
tykkiaseman linnoitus, jota nimitettiin piirustuksissa "patteriksi, jolla
on kaksi kylkeä". Patterin ytimenä oli ensinnäkin
suhteellisen loivakulmainen bastionimuotoinen varustus,
pohjakaavaltaan samaa mallia kuin pohjoisempana sijaitsevat patterit.
Tämän patterin lisäksi oli kuitenkin muodostettu toinen patteri
jatkamalla etusiipiä pitemmälle ja taittamalla ne kyljiksi vasta
myöhemmin. Näitten kylkien jatkeena kulkivat sitten kurtiinit muihin
rannan varustuksiin. Järjestelyn etu oli siinä, että kylkien
kohdalle saatiin tykeille ampuma-asemat kahteen tasoon ja siten lisää
tulitehoa sekä syvyyttä puolustuslaitteisiin. Haminan portin
patterilta ykköspatterille johtanut kurtiini oli taitettu, ja siinä
oli aivan patterin vieressä vielä aukko: käynti Pallonlahden
rantaan. Patterilta johti kurttiinivalli myös aivan lahden pohjukassa,
linnoitusniemen lounaiskulmassa sijainneeseen, viidenneksi redutiksi nimettyyn
asemaan.

Viitosredutti
sijaitsi paikalla, jossa ruotsalaisella kaudella oli linnoituksessa maaherra
Frisenheimin mukaan nimetty redutti. Se muodosti niemen etelärinteen
läntisimmän varustuksen. Redutti oli saatu suhteellisen matalasta
profiilistaan huolimatta porrastettua kaksikerroksiseksi.
Ylempänä redutissa oli maarakenteinen, ampumapenkereen kohdalta
kivimuurauksella vahvistettu ampumatasanne. Tällä alueella oli kaksi
tykkiasemaa kohti pohjoista Saimaata. Kaksi sektoria oli länteen
Pallonlahdelle suunnattuja, ja kahden tykkiaseman ampumasuunta oli linnoituksen
eteläpuolelle. Etelässä oli tykkien edessä olevan
maarakenteisen rintasuojan alla vallirakennelma, joka käsitti leveän
katvetien ja sen edessä käsiasein tapahtuvaa puolustusta varten
suunnitellun ampumapenkereen, paaluesteen ja sisäpuolelta kivimuurauksella
vahvistetun vallin. Etelärannan lähellä vallissa oli aukko
jätteiden poistamista varten. Tämä käsiaseille suunniteltu
valli jatkui viitosredutilta koko eteläisen vallirintaman mittaisena
aina Kaupunginlahden puolelle asti.

Luoteessa
viitosreduttiin kuului ylemmän tykkipuolustustason
lisäksi vielä Haminan portin patterin suunnassa yksi alempi tykkiasema.
Se oli muodostettu taittamalla rannan suuntaiseen sivuun
bastionikylkeä vastaava vallin osa. Rannan suuntainen vallituksen
luiskan etuosa oli muiden rantavarustusten tapaan muurattu
kivestä ja maavalli vielä tuettu sisäpuolelta muurauksella.

Viitosredutin
vieressä sijaitsi neljänneksi redutiksi nimetty vahva tykkiasemien
keskittymä. Rinteen luontaista jyrkkyyttä hyväksi
käyttäen oli nelosreduttiin saatu porrasteisia tykkiasemia
neljään kerrokseen – niiden alla kulki lisäksi vielä
viitosredutilta tuleva, paalutuksella suojattu katvetie. Nelosredutti
käsitti itse asiassa neljä rinteeseen porrasteisesti sijoitettua
reduttia. Niiden kärki oli kohti Pallonlahtea. Vallien pohjoispuolinen
sivu oli sangen lyhyt, ja siiven pohjoisreunasta oli lisäksi
vielä käynti kuhunkin reduttiin. Reduttien lounaaseen osoittavat
siivet olivat pitempiä, sivulle mahtui yhteensä seitsemän
tykkiasemaa, kun taas pohjoissivulle osoitti vain kolme ampumasektoria.
Lounasta kohti oleva sivu liittyi etelästä linnoitusniemen etelärinteen
poikki kulkevaan, kaksi tykkipuolustuslinjaa käsittävään
rintamaan. Yhteensä neljännessä redutissa oli asemat 15 tykille.

Reduttia
kuvaavan profiilipiirustuksen mukaan kaikki neljä tykkipuolustukseen
tarkoitettua tasoa olivat rakenteellisesti samankaltaisia. Niissä oli
katvetie eli vallikäytävä, ampumapenkere, rintavalli, joka oli
tuettu ampumapenkereen puolelta kivimuurauksella ja rintavallin edessä
oleva etuluiska. Etuluiska oli asemissa jyrkkä, kun taas rintavallin
kulmasta oli tehty loivempi. Vallitukset olivat maarakenteisia lukuun
ottamatta ampumapenkereen puolella sijainnutta tukimuurausta.

Neljännestä
redutista etelään sijaitsevaa linnoitusvallien taitettua osaa
nimitettiin kolmanneksi redutiksi. Se käsitti etelärinteen vallien
kahteen kerroksen porrastetut tykkiasemavallit ja alimmaisen
käsiasein suoritettavaan puolustukseen tarkoitetun vallin. Redutin
länteen päin sijaitseva sivu oli vahvempi. Ylemmällä
vallilla oli asemat neljälle tykille, alemmalla vallilla viidelle.
Etelään päin olevilla sivuilla oli yhteensä vain kolme
asemaa. Ilmeisesti myös ylemmän vallin kärjessä oli
tykkiasema.

Linnoituksen
toiseksi redutiksi nimitetty etelärinteen vallitusten osa sijaitsi aivan
pääportin eli Viipurin portin vieressä. Redutissa oli
kolmosredutin tapaan kaksi rinteeseen porrastettua taitettua tykkiasemavallia
ja niiden alapuolella sijainnut paaluaitauksella suojattu vallitus.
Ylemmälle vallikäytävälle oli mahdollista sijoittaa
seitsemän tykkiä ja alemmalle oli varattu tilat viidelle tykille.
Alemman vallin ja kolmosredutin vastaavan vallin väliin oli muodostettu
rintamaan vielä taitos, jossa oli ampumasektorit kahdelle tykille.
Kakkosredutin alimman käsiasein suoritettavaan puolustukseen tarkoitetun
vallin takaa pääsi katvetietä pitkin etelärinteen muiden
vallitusten edustalle rakennettuun nuolilinnakkeeseen.

Katvetie oli
mielenkiintoisella tavalla rakennettu. Kulkureitti oli muodostettu kaivamalla
ja ilmeisestikin myös täyttämällä miehen
korkuisen kaivannon reunoihin tasaisin välein "hammastus".
Kaivannon keskelle, reunan ulokkeiden väliin, oli jätetty vuorottain
kaivamatta neliön muotoisia maaruutuja. Näin kaivannosta muodostui
kolmen ruudun levyinen shakkiruudukko, jossa ruutujen reunojen väliin oli
kuitenkin jätetty tilaa sen verran, että siitä pystyi kulkemaan.
Ruudukko suojasi katvetietä kulkevia ainakin käsiaseiden tulelta ja
periaatteessa jossain määrin myös tykistön sirpalevaikutukselta.

Katvetien
päätteenä etelässä oli nuolilinnakkeeksi nimetty
linnoituslaite. Bastionimuotoisessa varustuksessa oli tilaa yhteensä
kuudelle tykille. Tykeistä molemmille etusivuille osoitti kaksi, mutta
kyljissä oli ampumasektorit vain yksille tykeille. Nuolilinnakkeen
matalahkot vallit  olivat muiden
vallitusten tapaan maarakenteisia. Tykkivallien edessä oli
lisäksi vielä jalkaväkitaisteluun tarkoitettu,
paalutuksella tuettu valli ja katvetie. Paalutus kiersi koko nuolilinnaketta ja
etelärinteen valleille johtavaa katvetietä ja jatkui yhtenäisenä
etelärinteen vallien edessä.

Kakkosredutin
vieressä sijaitsi pääportti. Linnoitukseen tulijat joutuivat
– ainakin jos tulivat Ruotsin suunnasta – kulkemaan ensin
nuolilinnakkeen ja sinne sijoitettujen tykkien ohitse. Tämän
jälkeen tie kaartui paaluaidalle. Sen ohi tultiin alimmalle
vallikäytävälle, jossa sijaitsi pieni corps de garde -rakennus.
Neliön muotoisen ja pohjakartasta päätellen telttakattoisen
rakennuksen edustalle oli merkitty pilarikäytävää tai
verantaa muistuttava tila, jossa vartiomies lienee seisonut. Corps de
garden takana sijaitsevaan valliin oli tehty samantyyppinen taitos kuin oli
kakkospatterin länsipuolellakin. Taitoksen kohdalla oli kaksi
tykkiasemaa sisääntuloa varmistamassa.

Ohitettuaan
corps de garden ja kierrettyään vallintaitoksen
sisääntulotie tuli alemman tykkivallin vallikäytävälle
muodostetulle pienehkölle, rombin muotoiselle aukiolle. Tälle
aukiolle oli suunnattu seuraavan tykkivallin päältä
seitsemän tykkiä. Vasta tältä tasolta päästiin
varsinaiselle portille, joka oli muodostettu muuraamalla kivestä aukko
ylimpään puolustusvalliin. Tämän portin jälkeen
päästiin varsinaiseen linnoitukseen, jossa heti portin jälkeen
vasemmalla sijaitsi nykyisin ratsuväkimuseona toimiva kivinen corps de
garde. Portin oikealle puolella jäi pitkä puinen muonamakasiini.
Portista suoraan pohjoiseen aukeni leveä pääkatu, jossa kadun
vasemman puolen kivisten sotilaskasarmien ja kadun oikean puolen
ortodoksisen kirkon rajaaman katunäkymän sulki keskellä
linnoitusta kadun keskellä sijaitseva päävartio. Vartion
jälkeen oli pieni aukeama, jota 1790-luvun loppupuolelta lähtien
käytettiin ainakin markkinoiden pitoon.

Linnoituksen
portin itäpuolella sijaitsi ensimmäiseksi redutiksi nimetty varustus.
Ykkös- ja kakkosredutit siis sijaitsivat pääportin molemmin
puolin. Ykkösredutti oli pohjakaavaltaan lähes samankaltainen,
kolmikerroksiseksi terassoitu linnoituslaite kuin kakkosredutti.
Kuitenkaan nykyisen Kaupunginlahden puoleisella sivulla ei reduttiin ollut
formuloitu alinta käsipuolustukseen tarkoitettua vallia, vaan oli tyydytty
vain tykistön valleihin. Näistäkin oli tykkejä sijoitettu
vain mäen harjalla sijaitsevalle ylemmälle vallille. Vuonna 1803
redutissa oli sijoituspaikka 12 tykille. Vuodelta 1810 olevan kartan
ampumasektoreita osoittavien merkintöjen mukaan tykkejä olisi
kuitenkin ollut vain 10, näistä kuusi ylimmällä vallilla.
Ylimmän vallin vallikäytäville johti muonavaraston
päädyn kohdalta kaksi luiskaa.

Ykkösredutin
koillispuolella sijaitsi ruotsalaisen kauden redutti Faberin paikalla
puolibastioniksi nimitetty vallitus. Sen alapuolella rinteen juurella oli
lisäksi patteri. Patterin valli noudatti pohjakaavaltaan samaa
tyyppiä kuin länsireunalla sijaitsevan nelospatterin nelinkertaiset
tykkivallit. Nykyiseen kaupunginlahden rantaan rajoittuvan patterin
tykkiasemista oli kaksi suunnattu kohti lahtea, kaksi osoitti koilliseen ja
kaksi linnoituksen eteläpuoliselle linnoitusesplanadille.
Etelänpuoleisten tykkiasemien välistä oli kohti patterin
keskustaa rakennettu lyhyt vallinpätkä. Tässä ei kuitenkaan
sijainnut tykkiasemia, joskin se puolibastionia ja patteria kuvaavan
profiilipiirustuksen mukaan oli kuitenkin rakennettu rintavarustukseksi
kaupunginlahden suunnasta tulevaa hyökkäystä vastaan.
Vastaavanlaisia ulokkeita erkani vallikäytäville nelospatterin
kohdalla ykköspatterin pohjoispäässä. Rakenteilla
lienee pyritty saamaan aikaan lisää syvyyttä
puolustuslaitteisiin, sillä ne toivat lisää katvetta
vallikäytävien tykeille ja olisivat olleet hyödyksi, jos
mahdollinen hyökkääjä olisi päässyt tunkeutumaan
alimpiin tykkipuolustusasemiin.

Kaupunginlahteen
rajoittuvan patterin ja sen yläpuolella sijaitsevan puolibastionin
välissä oli jyrkkä rinne. Bastionin etuluiskana oleva rinne oli
muodostettu madaltamalla sen edustalla olevia linnoituslaitteita aiemmasta
tasostaan. Rinteen alaosaan oli tehty pykälä, joka tuki rinteen
maamassoja ja jonka voi myös ajatella suojanneen alempana sijainneen
patterin puolustusasemia ainakin mahdollisen tykistötulen sorruttamista
maamassoista. Puolibastionin kärki osoitti kohti koillista. Oikea siipi
oli suunnattu nykyisen Kaupunginlahden pohjukkaa kohti ja oikea kylki liittyi
etelässä ykkösredutin ylimpään tykkivalliin.
Pohjoissuunnassa bastionissa ei ollut kylkeä, vaan vasemmasta
siivestä erkani pohjoiseen ylätasannetta kiertävä paaluilla
tuettu vallitus. Pohjoissiivessä oli yksi tykkiasema, bastionikulmassa
yksi, Kaupunginlahden puoleisessa siivessä ja eteläkyljessä
myös molemmissa kaksi tykkiasemaa.

Puolibastionin
vasemmasta siivestä siis erkani ylätasanteen tykkiasemilla
tuettu vallitus. Se muodosti ranta-alueiden pattereiden ja reduttien
yläpuolella olevan sisemmän tykistölinjan, joka samalla erotti
yläkaupungin ranta-alueesta. Linjalle oli merkitty tykkiasemat
yhteensä 34 kohtaan. Vahvimmat tykkiasemat olivat linnoituksen
pohjoisosassa, kakkospatterin yläpuolella sekä koillisosassa
nelospatterin yläpuolella.
Luoteiskulmassa ylätasanteen tykkiasemia oli vahvistettu vuosina
1799 ja 1800 kaivamalla rinteen profiilit jyrkemmiksi. Ylätasanteen
vallitus oli suojattu ainakin paalutuksella. Koska asemista ei ole
säilynyt profiilipiirustuksia, ei voi tarkkaan tietää
linnoituslaitteiden ulkonäköä 1800-luvun alussa.

Pohjakaavaltaan
tykkiasemien ketju noudatti lähinnä epäsäännöllistä
raveliinivallitusta. Muoto määräytyi lähes täysin
niemen topografian perusteella – jo ruotsalaiskaudella ylätasannetta
suojasi lähes samanlainen paalutus. Pohjakaavakarttojen mukaan
paalutuksen edessä oli pieni rintavalli ainakin ylätasanteen
luoteiskulmassa. Jonkinlaista rintavallia ovat edellyttäneet jo
tykkiasematkin. Paalutuksen ja mahdollisen rintavallin takana kulki
koko ylätasanteen pituudella katvetie.

6.5.3
Etulinnakkeet

Linnoituksen
länsipuolella, Pallon esikaupungin edustalla, sijaitsi etulinnake.
Varustusta nimitettiin linnoitusupseerien kartoissa useimmiten
mäkivarustukseksi linnoituksen vasemmalla puolella tai
läntiseksi redutiksi. Sitä luonnehdittiin karttojen selitteissä
myös mäellä olevaksi kenttävarustukseksi. Se oli
muodostettu kahdesta periaatteessa bastionimuotoisesta varustuksesta.
Pohjakaavassa ei kuitenkaan ollut säännöllisten bastionien
tapaan bastionikyljistä erkanevaa bastionien välistä kurttiinia,
vaan vallitukset oli liitetty toisiinsa etusiiven päistä. Pohjakaava
muodostui siis periaatteessa kahdesta nuolilinnakkeen muotoisesta ja kokoisesta
varustuksesta, joista oli kuitenkin jätetty vallien keskelle
jäävä kylki pois.

Nuolilinnakkeen
tavoin varustus koostui sisemmästä tykkipuolustukseen tarkoitetusta
rintavallista ja sen takana sijaitsevasta katvetiestä sekä sen
edessä olevasta paaluin varustetusta ja käsipuolustukseen
tarkoitetusta vallikäytävästä. Varustuksen
pohjoispäässä edustan vallitus noudatti tykkivallin muotoa.
Lounaiskärjessä edustan valli oli viety taemmasta vallista hiukan
pidemmälle, ja sen muoto oli tulitehon lisäämiseksi taitettu.
Molemmat vallit olivat maarakenteisia, ja muiden vallien tapaan ne oli
ampumapenkereen puolelta tuettu kivimuurauksella. Vuonna 1803 varustukseen oli
sijoitettu tykkiasemat 14 tykille.

Päälinnoituksesta
katsoen vasemmalla puolella eli nykyisessä Kimpisen kaupunginosassa
sijaitsi myös etuvarustukseksi, mäkilinnakkeeksi tai
itäiseksi redutiksi kutsuttu varustus. Se oli aivan oppikirjoissa esitetyn
bastionin muotoinen. Kärki oli kohti itää ja
etusiivistä toinen osoitti koilliseen, toinen kaakkoon. Kyljet kapenivat
varustuksen sisään, niistä ampumasuunta oli lounaaseen ja
luoteiseen. Etusivuille oli molemmille sijoitettu kolme tykkiä, kyljille
vain yhdet. Tykkivallien edessä olivat paaluin vahvistetut etuvallitukset.
Profiilipiirustuksien mukaan Kimpisen etuvarustus oli rakenteeltaan aivan
samanlainen maavarustus kuin Paldon reduttikin.

Nuolilinnakkeen
edessä sijaitsi Nikolain varustus, jota nimitettiin myös Nikolain
kruunulinnaksi (kronverk). Kruunulinna rakennettiin
kaupungin edustalle Myllymäelle. Nykyisin linnakkeen paikalla on
Lappeenrannan kirkko.  Varustus
oli etuvarustuksista vahvin, ja linnakkeeseen oli rakennettu myös kivinen
kasarmi ja ruutikellari. Rakennukset sijaitsivat linnakkeen keskellä.
Ne oli upotettu maahan ja vahvistettu kivimuurauksella siten, että ne
näkyivät maan pinnalle vain osittain. Linnakkeen tasaisesta
keskustasta nousi ylös ylimmän vallin taitteinen katvetie. Se kulki
neljästä raveliinista, tai jos käytetään
linnoitusupseerien etelärinteen valleista käyttämiä
nimityksiä, neljästä redutista muodostuvan ylimmän
tykkipuolustusvallin takana. Tykkiasemia oli yhteensä 20. Ylin rintavalli
ja luiskan yläosa olivat maarakenteisia. Maakerrokset oli kuitenkin tuettu
molemmilta puolilta kivimuurauksella.

Tykkivallin
keskeltä, kasarmirakennuksen päädyn kohdalta, oli käynti
vallin edessä olevaan paalutuksella edestä eristettyyn vallihautaan.
Tästä kaivannosta oli vallin taitteiden kohdalla kolme
käyntiä keskimmäisen vallin takana sijaitsevalle
katvetielle. Keskimmäinen valli oli kivimuurauksella molemmin
puolin tuettu maavalli. Sillä ei sijainnut tykkejä, eikä
sitä ollut myöskään varustettu paalutuksella.
Keskimmäiseltä vallilta oli järjestetty kulkutie uloimpaan,
käsipuolustukselle tarkoitettuun ja paalutuksella vahvistettuun
etummaiseen vallikäytävään kuudesta kohtaa. Järjestely
toteutettiin siten, että taitteisen vallin jokaiseen kulmaan jätettiin
kulkutie. Kulkutie oli katveen turvaamiseksi tehty taitteiseksi.

Linnoituksen
vallit olivat pääosin maavalleja, joita tosin oli tuettu
harmaakivestä muuratuilla muureilla. Samantapainen rakennustekniikka oli
käytössä muissakin Vanhan Suomen linnoituksissa.
Tulelle altis etuluiska oli Lappeenrannassa aina maavalli. Se oli muodostettu
rakentamalla luiska ensin porrasteiseksi ja vasta tämän jälkeen
tasoitettu sopivan kaltevaksi. Valli pyrittiin näin vahvistamaan eroosiota
ja tykkitulta kestäväksi. Maavallien oli Astalan mukaan
havaittu olevan tehokkaampia puolustuksessa kuin kivivallitusten. Raskaat
ammukset hajottivat helposti kivimuurin, kun taas tykkitulella ei ollut
suurtakaan vaikutusta kerrostuskulmaltaan luonnolliseen maavalliin. Ammusten
sivulle lennättämä maa-aineskin oli helppo lapioida takaisin.

Linnoituksen
puolustuksellisessa rakenteessa pyrittiin mahdollista
hyökkääjää vastaan puolustautumaan syvyyteen
porrastetuilla ja tykistöllä varustetuilla tukikohdilla jotka
pystyivät tukemaan toisiaan ristitulella. Tärkeät varastot ja
kasarmit oli sijoitettu linnoituksen keskustaan, linnoitusniemen
ylätasanteen suojiin. Kun tykkien tehokas tulietäisyys ei ollut kovin
pitkä, katsottiin porrasteisen varustuksen takana sijaitsevan keskuslinnoituksen
varastojen olevan turvassa. Linnoitusjärjestelmään liittyi
oleellisena tekijänä vallitusten edustalla oleva 130 syltä (260
metriä) leveä tyhjä ampuma-ala eli linnoitusesplanadi, jota
linnoituksen tykit pystyivät ristitulella pyyhkimään.

Lappeenrannan
linnoituslaitteet oli rakennettu ajan muiden linnoitusten tapaan
bastionijärjestelmän mukaisesti. Bastioneja
käytettäessä taas oli valittavissa useiden eri
linnoitusteoreetikkojen sovelluksia järjestelmästä.
Kaakkois-Suomen linnoitukset on yleensä liitetty bastionijärjestelmältään
Vaubanin kehittelemään linnoitusjärjestelmään.
Lappeenrannan osalta on kuitenkin huomattava, että siellä ei
maaston korkeuserojen vuoksi ollut mahdollista käyttää
eurooppalaisten esikuvien mukaista puolustusjärjestelmää
kovin kaavamaisesti, vaan bastionit ja raveliinimaiset
lisävarustukset oli sijoitettu maaston mukaan porrasteisesti.

[1]Ranta 1978, s. 23,
26.

[2]Ranta 1978, s. 30.

[3]Ranta 1978, s. 24.

[4]Ranta 1978, s.
39-41; Ranta 1980, s. 170-177.

[5]Astala 1967, s.
148; Ranta 1978, s. 140; Toivanen 1980, s. 45.

[6]Ranta 1980, s. 168, 169.

Alanen 1967,
148-151; Knapas 1988, s. 179, 181.

af
Hällström 1986, s. 10, 11.

Toivanen 1980,
s. 43, 44; af Hällström 1986, s. 10, 11.

af
Hällström 1986, s. 11, 12.

Toivanen 1980, s. 44.

[7]Keith 1886, s.
25-27; LKA Kazanzovin muistiinpanot Lappeenrannan linnoituksesta; Toivanen
1979, s. 530, 531.

[8]Fabritsius 1903, s.
317; Toivanen 1980, s. 45; Knapas 1988, s. 170. Aivan 1800-luvun alussa
tykistöexpeditiossa arkkitehtuuriosaston johdossa toimi Demertsov ja
hänen arkkitehtuuriapunaan Minut ja Kutepov. Fabritsius 1903, s. LXVI.

[9]Fabritsius 1903, s. 247-253.

[10]Fabritsius 1903, s. XLVI.

Knapas 1981,
s. 97; Knapas 1988, s. 194.

Knapas 1981,
s. 21.

Fabritsius 1903, s. XLVI, LIV; Amburger 1966, s.
318; Knapas 1981, s. 20. Linnoitusjoukkojen
johtohenkilöistä ja organisaation kehityksestä ks. Fabritsius
1903, s. XXXII-LXXX.

Fabritsius
1903, s. XXXVI.

Ranta 1978, s. 75.

Knapas 1981, s. 20.

Fabritsius 1903, s. LII.

Toivanen 1980, s. 45;
Knapas 1988, s. 180.

Knapas 1988,
s. 194.

Knapas 1981,
s. 95.

Knapas 1988,
s. 164, 167.

Fabritsius
1903, s. XLIX, L.

Fabritsius
1903, s. XLVI. Orlov nimitettiin
vuonna 1765 kenraalivarusmestariksi, ja hän toimi virassaan kuolemaansa
asti vuoteen 1783. Sama.

Ranta 1978, s. 80.

Fabritsius
1903, s. LIV, LV.

Knapas 1981,
s. 24-29; Knapas 1988, s. 181, 182. 1790-luvulla Thesleff oli vielä alle 20-vuotias. Sama.

van Suchtelen muun
muassa laati vuonna 1795 perusteelliset
ja ajan tapaan ranskankieliset ja suunnitelmapiirustuksilla
selvennetyt muistiot Utin linnoittamisesta ja Kärnäkosken
linnoituksesta ja satamasta. TsGVIA n:o 359, kol. 418.

Fabritsius 1903, s.
LXXII-LXXIV, 239-268. Rakennustyöt
Paavalin aikana keskittyivät Marienthalin ja Hatsinan linnojen ja
Pietarissa sijaitsevan Mihailovskin rakentamiseen. Näillä ei
kuitenkaan ollut kovin suurta ulkopoliittista merkitystä. Sama.

Fabritsius 1903,
liite LXII, s. 180.

Knapas 1981, s. 21.

Ranta 1978, s. 138.

Ranta 1980, s. 172.

TsGVIA F. 349, op. 8, d. 151-174; Dementjev saattaa
olla sama henkilö kuin 1790-luvun alussa kenraali Suvorovin avuksi
nimitettyyn upseerijoukkoon kuulunut ensimmäisen luokan
konduktööri Dementjev. Vrt. Knapas 1981, s. 25.

TsGVIA F. 349, op. 8,
d. 178-194.

Fabritsius 1903,
liite LXII, s. 180; TsGVIA F. 349, op. 8, d. 185-197.

[11]Laskovski 1866, s.
164. Käsittelen venäläisen kauden linnoitustöitä
ruotsalaista kautta laajemmin, koska ne vaikuttivat kaupungin fyysiseen
ympäristöön huomattavasti ruotsalaista kautta enemmän.

[12]Ranta 1978, s.
140.

[13]Laskovski 1866, s.
164.

[14]de Saint-Pierre
1763, s. 294-300; LKA Kazanzovin muistiinpanot Lappeenrannan linnoituksesta;
Ranta 1978, s. 141.

[15]de Saint-Pierre 1763, s. 294, 299-300.

[16]LKA Kazanzovin muistiinpanot Lappeenrannan
linnoituksesta; ks. Ranta
1978, s. 141.

TsGAVMF F. 3/1, op. 23, d. 852.

LKA Kazanzovin
muistiinpanot Lappeenrannan linnoituksesta.

Laskovski 1865, s.
164.

Toivanen 1980, s. 16.

LKA Kazanzovin
muistiinpanot Lappeenrannan linnoituksesta.

Ranta 1980, s. 201.

VA mikrofilmi NL
205/41, s. 17.

VA mikrofilmi NL
205/41, s. 17.

Lopatin 1986, s.
211-242, kirjeet n:ot 364-422.

VA mikrofilmi NL
205/41, s. 40-44.

VA mikrofilmi NL
205/41, s. 26, 28, 62-64, 109-112; vrt. Astala 1967, s. 164.

Murto 1949. s. 40.
Lappeenrannan linnoituksen tilannetta
Suvorovin johdolla tehdyn linnoitustyön aikana kuvaa 4.5.1791 - samana
päivänä kuin kreivi Suvorov itse oleskeli linnoituksessa -
päivätty lyhyehkö asiakirja, jossa käsitellään
linnoituksen tarvitsemia korjaustöitä. Sen mukaan Lappeenrannan
insinöörikomennuskunta esitti linnoituksen korjaustöihin
tarvittavan 6 000 ruplaa ja 1 000 työmiestä. Linnoituksen
tykistön osalta kiinnitettiin huomiota lavettien huonokuntoisuuteen;
uusia päätettiin tehdä 52 lisää. Varalavetteja
mainittiin olevan 44, ja ne olisivat hyviä pienen korjauksen
jälkeen. Miehistöstä puuttui mestareita 20, lisäksi
katsottiin tarvittavan 84 hantlankaria. Ammus- ja ruutitäydennys
katsottiin saatavan Viipurista. Linnoituksen ruokavarastot olivat
hyvät; erikseen mainittiin jauhot, kaurat ja heinävarastot.
Asiakirjassa puututtiin myös Saimaan laivaston tilanteeseen. Sen
katsottiin vaativan pientä korjausta ja lisää vajoja. VA
mikrofilmi NL 205/41, s. 34.

VA Mikrofilmi NL 205/42, s. 50, 51, 69; ks. Astala 1967, s. 162.

VA mikrofilmi NL
205/41, s. 15, 16.

VA mikrofilmi NL
205/42, s. 27-39; TsGADA F. 20, ex. 325, 2-63.

LKA Kazanzovin
muistiinpanot Lappeenrannan linnoituksesta; Knapas 1976, s. 14-16; Ranta 1978, s. 144.

TsGAVMF F. 3/1, op. 23, d. 852, kartat XXV-XXVII; TsGAVMF
F. 3/1, op. 23, d. 977, kartta VII; VA kartta MH 370/56 M 25/3; TsGVIA F. 349,
op. 8, d. 172. Ks. myös Astala 1967, s. 157; 183.

[17]Astala 1967, s.
157.

[18]LKA Kazanzovin
muistiinpanot Lappeenrannan linnoituksesta; ks. Ranta 1980, s. 177, 197.

[19]LKA Kazanzovin
muistiinpanot Lappeenrannan linnoituksesta; Astala 1967, s. 155.

[20]Laivojen
rakentamisesta kertovat arkistolähteet, joissa Ivan Laube raportoi
rakennuttaneensa vuoden 1788 tammikuusta lähtien laivoja Lappeenrannan
lähistöllä. Laube oli urakoinut elokuun puoleen väliin 1789
mennessä yhden veneen ja jopa yhden kaleerin sekä myöhemmin
valmistuttanut Lappeenrannan lähellä yhden 12 tykin laivan.
Laube lupasi yrittää parhaansa saadakseen valmiiksi hänelle
uskotut 80 suurta ja pientä laivaa mahdollisimman hyvin ja sovittuun
aikaan. Lauben raporttien perusteella työt jatkuivat 1790-luvun
alussa ja pääsivät loppusuoralle vuoden 1791 kesään
mennessä. Ivan Laube oli viipurilainen urakoitsija ja
hovineuvos, maakunnanoikeuden prokuraattori. Laube ilmeisesti
toimi myöhemminkin sangen ansioituneesti rakennustöissään,
sillä vuonna 1794 kreivi Suvorov ehdotti häntä palkittavaksi
muiden Suomen rajojen linnoittamiseen osallistuneiden henkilöiden
ohella. VA mikrofilmi NL 205/41, s. 4, 13, 135; Nl 205/42, s. 103-112; vrt.
Astala 1967, s. 155.

[21]LKA Kazanzovin
muistiinpanot Lappeenrannan linnoituksesta; TsGVIA n:o 359, kol. 418,
Suchtelenin vuonna 1795 päiväämä muistio.

[22]Ranta 1980, s. 177;
TsGVIA F. 349, op. 8, d. 167, 171. Astalan mukaan Dyysterniemen tila oli
ostettu venevajoja ja kasarmeja varten. Astala 1967, s. 155. Tila lienee
kuitenkin ostettu nimenomaan laivaston komentajalle, sillä varsinaiset
sotilasrakennukset sijaitsivat toisaalla. Lähes täsmälleen
amiraliteetin moisioiden kohdalle, "Dyysterniemeen" eli nykyiseen
Tyysterniemeen rakennettiin myöhemmin Viipurin vaneritehdas. Saimaan
laivaston kasarmit ja venevajat taas sijaitsivat linnoituksesta
Haminaan johtavan tien varrella, nykyisen Chymoksen teollisuusalueen kohdalla.
TsGVIA F. 349, op. 8, d. 167.

Astala 1967, s. 164,
165.

Astala 1967, s. 156.

LKA Kazanzovin
muistiinpanot Lappeenrannan linnoituksesta.

LKA Kazanzovin
muistiinpanot Lappeenrannan linnoituksesta; ks. Ranta 1980, s. 177-180, 197.

[23]TsGVIA F. 349, op.
8, d. 151 ja 152. Lappeenrannan insinöörikomennuskunnan
linnoitusupseerit merkitsivät linnoitusta kuvaaviin karttoihinsa eri
värillä kunakin vuonna suoritetut työt. Raportointitekniikkaan
kuului myös, että pohjakarttoihin merkittiin numero- ja kirjainyhdistelmällä
leikkaus jostakin tietystä rakennuksesta tai vallitusleikkauksesta.
Esimerkiksi lokakuusta 1799 lokakuuhun 1800 tehtyjä
linnoitustöitä kuvaavassa kartassa merkittiin kivimuuraukset
punaisella, turvetyöt vihreällä, peltikattotyöt
sinisellä, korjausluontoiset kirvesmiestyöt puunvärillä,
maantäyttötyöt maanvärillä sekä vielä
kaivutyöt tussilla. Sama.

[24]TsGVIA F. 349, op.
8, d. 151, 164, 165.

[25]TsGVIA F.349, op.
8, d. 170.

[26]TsGVIA F. 349, op.
8, d. 170, 171.

[27]TsGVIA F. 349, op.
8, d. 178-180.

[28]TsGVIA F. 349, op.
8, d. 189-194.

Toivanen 1979, s.
524, kuvat s. 526, 527; P. Nikolain linnoituksen sijoittumisesta maastoon ks.
esim. TsGVIA F. 349, op, 8, d. 167.

TsGVIA F. 349, op. 8,
d. 170-173.

TsGVIA F. 349, op. 8,
d. 171, 172.

TsGVIA F. 349, op. 8,
d. 195.

TsGVIA F. 349, op. 8,
d. 172.

TsGVIA F. 349, op. 8,
d. 170-173.

TsGVIA F. 349, op. 8,
d. 172.

TsGVIA F,
349, op. 8, d. 172, 173.

TsGVIA F. 349, op. 8,
d. 170, 172.

TsGVIA F.
349, op. 8, d. 170, 172,
173; vrt. Rainer Knapaksen analyysi
1770-luvun alun linnoituksen laajentamissuunnitelmasta. Knapas 1976, s. 14, 15.

TsGVIA F.
349, op. 8, d. 170-173, 195.

TsGVIA F.
349, op. 8, d. 172, 173.

TsGVIA F. 349, op. 8,
d. 172.

TsGVIA F. 349, op. 8, d. 172, 173, 195.

TsGVIA F. 349, op. 8,
d. 170, 172, 173, 176, 195; markkinoiden pitopaikasta Ranta 1978, s. 230.

TsGVIA F. 349, op. 8,
d. 172, 195.

TsGVIA F. 349, op. 8,
d. 172; puolibastionin ja patterin aiemmasta profiilista ks. Laskovski 1865, karttaliite s. 17.

TsGVIA
F. 349, op. 8, d. 151, 152, 172, 195; ylätasanteesta ruotsalaisella kaudella ks. KrA SFP. Villmanstrand nr 1, 4, 8-11,
13-18, 20, 22. Linnoituksen
tykistö oli vuonna 1803 sijoitettu vallien tykkiasemiin. Kaikki
tykkiasemat eivät kuitenkaan olleet käytössä, vaan
linnoitusupseerien selvityksessä mainittiin vapaita platformeja olleen 42.
Tykistön varastoissa säilytettiin lisäksi Lappeenrannan
tykistölle kuuluvia kahdeksaa kolmen naulan valurautaista falkonettia ja
40:tä kuusinaulaista Coehoornin mörssäriä. Valleilla
oli yhteensä 122 tykkiä. Näistä oli osa rajan
kenttävarustuksista, Järvitaipaleesta ja
Kärnästä Lappeenrantaan siirrettyjä. TsGVIA F. 349,
op. 8, d. 172.

TsGVIA F. 349, op. 8,
d. 170, 172, 173, 195.

Sama.

TsGVIA F. 349, op. 8, d. 172, 173.

Knapas 1988, s. 182,
183.

TsGVIA F. 349, op.
8, d. 151, 152.

Astala 1967, s. 185.

Astala 1967, s. 169,
171, 175, 176, 185.

Astala 1967, s. 172;
Toivanen 1980, s. 34, 35.