7 VENÄLÄISEN KAUDEN
JOUKKO-OSASTOT

Vanhan Suomen
kaudella ei ruotulaitoksen tilalle tullut mitään uutta paikalliseen
väestöön perustuvaa sotalaitosta, vaan Vanhan Suomen joukot
olivat aina muualta Venäjältä koottuja. Vasta vuonna 1797
oli seudulla ensimmäinen rekryyttien otto Venäjän joukkoihin.
Yhteensä Vanhan Suomen kaudella otettiin alueelta ilmeisesti lähes 6
000 sotilasta toimittamaan 25 vuoden palvelusaikaa laivastossa ja
jalkaväessä. Näistä ei kuitenkaan monikaan liene
jäänyt Vanhan Suomen alueelle palvelusajakseen.[1]

Venäjän
Vanhaan Suomeen sijoitetuista joukoista kauden alkupuolella saa suuntaa antavan
käsityksen tanskalaisen Jakob Langebekin matkakertomuksesta. Hän
matkusti Vanhan Suomen läpi kesällä 1754 ja kuvasi
matkakertomuksessaan myös Venäjän sotaväkeä.
Langebekin mukaan Venäjällä oli Suomessa ja sen
läheisyydessä yli 15 000 miestä, jotka oli mahdollista saada
Ruotsin rajalle kahdeksassa päivässä. Joukoista Haminassa ja
Lappeenrannassa oli 2 000 miestä kummassakin, Viipurissa 5 000 ja
Pietarissa 10 000 – 11 000 miestä. [2]

On kuitenkin
huomattava, että Venäjän joukoista oli 1700-luvulla vain pieni
osa majoitettuina kasarmeihin tai kaupunkeihin. Suurin osa oli majoituksessa
maaseudun viljelijöiden rakennuksissa. Majoituksessa oltiin suurin osa
vuotta ja poistuttiin vain kesäharjoitusten tai sotien aikana.[3]
Siten Lappeenrannankaan joukot eivät olleet majoitettuina
pelkästään kaupunkiin, vaan myös sen
ympäristöön. Joukot olivat Rannan mukaan Venäjän
rajarykmenttejä ja vaihtuivat usein. Lisäksi kaupungissa saattoi
välillä olla Haminasta komennettuja joukkoja. Joukkojen
määrä vaihteli suuresti.[4]

Lappeenranta
toimi venäläisen kauden alussa ruotsalaisen kauden tapaan
tiiviissä yhteistyössä "sisarkaupunkinsa" Haminan
kanssa. Varuskunnan suhteen tämä näkyi siinä, että
isommasta ja tärkeämmästä Haminan varuskunnasta
sijoitettiin Lappeenrantaan varuskuntajoukoiksi kaksi komppaniaa.
Lappeenrantaan sijoitetut joukot olivat Vladimirin rykmentistä.[5]

Vladimirin
rykmenttiin kuuluvat komppaniat oleskelivat Lappeenrannassa vuodesta 1743
vuoteen 1746. Ruotsin ja Venäjän välien kiristyttyä kaupunkiin
sijoitettiin vuonna 1747 osa Smolenskin rykmentistä ja sen esikunta.
Vuosina 1748–1749 kaupungissa ja sen ympäristössä oleili
Kiovan rakuunarykmentistä 210 sotamiestä
päällystöineen. Vuodesta 1750 kaupunkiin oli sijoitettu taas
Jaroslavin rykmentin joukkoja, ilmeisestikin lähinnä sen
esikunta. 1750-luvun puolivälissä aiheutti kaupunkiin sijoitettu
kaukaasialainen rakuunapataljoona piittaamattomalla ja
väkivaltaisella käyttäytymisellään runsaasti riitoja
porvariston kanssa.[6]

Vladimirin
rykmentti palasi Lappeenrantaan taas vuonna 1757. Rykmentin joukkoja oli sangen
pitkään, viisi vuotta, Lappeenrannan seudulla. Rykmentin olosta
jäi Lappeenrantaan jälkiä pitemmäksikin aikaa. Rykmentin
aikana 1740-luvun alussa rakennettiin linnoituksen ensimmäinen
ortodoksinen tsasouna, jonka kenties myös rykmentin miehet rakensivat
1750-luvun lopussa. Vielä rykmentin jo poistuttua Lappeenrannasta tsasounaa
nimitettiin Vladimirin rykmentinkirkoksi.

Vladimirin
rykmentin Lappeenrantaan sijoitetut osastot poistuivat kaupungista vuonna 1762.
Tähän aikaan varusväki oli vähäinen, sillä vuonna
1760 kaupungissa käyneelle matkailijalle Abraham
Hülphersille kerrottiin, että kaupungin varuskunta koostui noin
80 sotilaasta. Luku vaikuttaa sangen pieneltä mutta ei kuitenkaan mahdottomalta,
vaikka otetaan huomioon, että varuskunta periaatteessa ainakin
1740-luvulla käsitti kaksi 200 sotilaan komppaniaa. Komppanioiden teoreettiseen
vahvuuteen ei kuitenkaan ole luottamista. Paremmin varuskunnan sotilasmäärää
valaisevat tiedot heidän majoittamisestaan kaupunkilaisille aiheutuneesta
rasituksesta. Lappeenrannasta vuonna 1763 laaditun majoitusluettelon
mukaan kaupungissa oli 78 majoitushuonetta. Majoitettavien
määrä taas vaihteli tähän aikaan 50:n ja 100:n
välillä. Majoitettavien määrä kuvannee
suhteellisen hyvin myös varuskunnan sotilaiden
lukumäärää, sillä vaikka kaupunkiin oli rakennettu
kasarmi, ei siinä asuttu vaan se oli varastona.

1760-luvun
alussa kaupungin varuskuntaa kasvatti tykistökomennuskunta.
Viimeistään tällöin kaupunkiin tuli myös vakituinen
insinöörikomennuskunta. Laskovskin mukaan linnoitus oli 1750-luvun
lopussa varustettu ainakin 23 tykillä. Näitä
käyttämään tarvittiin useita kymmeniä tykkimiehiä
– 1770-luvun alussa mainittiin tykistökomennuskunnan 40 miehelle
tarvittavan yksityismajoitusta. Insinöörikomennuskunta oli johtajineen
ja käsityöläisineen tykistökomennuskuntaa pienempi.
Varuskunnan kokonaismäärää kuvannee
jälleen sangen luotettavasti majoitettavien lukumäärä,
sillä kunnollisia kasarmirakennuksia ei kaupungissa
vieläkään ollut. Rannan mukaan majoitettavien
lukumäärä nousi 1760-luvun alun 50–100 hengestä 150
sotilaaseen vuonna 1764. Näin tykistö- ja insinöörikomennuskunnan
kaupunkiin tulo nosti varuskunnan lukumäärää
vähintään 50 sotilaalla.

Vladimirin
rykmentin jälkeen kaupunkiin saapui vuonna 1763 rakuunarykmentti
Arkangelista. Osasto oleskeli Lappeenrannan seudulla vielä seuraavana
vuonna. Vuonna 1765 Arkangelin rakuunoiden tilalle tuli kaukaasialainen
ratsuväkiosasto. Ranta on liittänyt joukkojen siirrot samaan aikaan
Keski-Euroopassa käydystä Pommerin sodasta aiheutuneiksi.
Ratsuväen tilalle Lappeenrantaan tuli 1770-luvun alussa Semjanskin rykmentti.
Rykmentin päällystö majoittui kaupunkiin ja miehistö
lähikyliin. Semjanskin rykmentin jälkeen Lappeenrannan tienoille
sijoitettiin suurempia maajoukkoja vasta Kustaan sodan edellä 1780-luvun
puolivälin jälkeen.

Samaan aikaan
kuin maajoukkojen sijoittaminen Lappeenrantaan väheni, kasvatettiin
linnoituksen varuskuntaa. Varuskunnan sotilasmäärän kasvu
liittyi 1770-luvun alun kaavoitus- ja rakennustyöhön. Vuosikymmenen
alussa kaupunkilaisille majoituksesta aiheutunut rasitus oli pahimmillaan.
Ennen 1770-luvun alkupuolella tehtyjen kasarmien valmistumista kaupunkilaiset
joutuivat majoittamaan yli 500 henkilöä ja heidän
lisäkseen vielä hyvää palvelua vaativat upseerit. Luku on
suuri kun otetaan huomioon, että Lappeenrannassa oli majoittamiseen
velvollisia henkilöitä vain 28. Viidestäsadasta majoitettavasta
oli 130 Pietarin kuvernementista Lappeenrantaan linnoitustöihin saapunutta
työmiestä. Lisäksi joukkoon kuului 100 miestä Haminan
varuskuntapataljoonasta, jotka rakensivat kaupunkiin heinämakasiineja.
Loppuosan majoitettavista muodosti 240 sotilaan laajuinen varuskuntaosasto ja
noin 40 sotilaan kokoinen tykistöosasto. Näiden lisäksi olivat
vielä aliupseerit ja upseerit, usein perheineen.

1770-luvun
alussa varuskunnan koko oli siten, insinöörikomennuskunta ja
tykistökomennuskunta mukaan laskien, noin 300 miestä. 1770-luvun
linnoitustöiden jälkeen linnoituksen sotilaallinen merkitys kasvoi.
Uusille valleille sijoitettiin enemmän tykkejä, ja niitä
käyttämään tarvittiin enemmän tykkimiehiä. Kun
Lappeenranta toimi Vanhan Suomen linnoitusketjussa lähinnä joukkojen
ja varastojen turvallisena sijoituspaikkana, niin linnoitukseen tarvittiin
lisääntyneiden varastojen turvaksi myös riittävä
varuskunta. Varuskunnan lukumäärä ei kuitenkaan
välttämättä noussut rakennustöiden aikaiseen lukuun.
Kazanzovin mukaan vuonna 1785 linnoituksessa oli 60 tykkiä, joiden
joukossa haupitseja ja mörssäreitä, sekä näitä
hoitamassa 99 tykkimiestä. Varuskunnan muodosti tällöin
kaksi komppaniaa Kyminlinnan varuskuntarykmentistä Viipurista.
Kustaan sodan uhatessa muodostettiin vuoden 1787 syksyllä Lappeenrannan
varuskuntapataljoona. Se koostui viidestä komppaniasta. Kokonaan
uutena joukko-osastona muodostettiin Lappeenrantaan Saimaan laivasto.
Joukko-osastot eivät olleet kuitenkaan täysiä, sillä
ennen sotaa Lappeenrannassa oli noin 300 sotilasta, ja sodan
kestäessä 1788–1790 näistä vielä oli suuri osa
sotanäyttämöllä. Kaupungissa oli varuskuntajoukkoja
vain 100–150 henkilöä.

Sodan aikana
Lappeenrantaan, jonka läheisyydessä Partakoskella ja
Kärnäkoskella käytiin kiivaita taisteluita, oli sijoitettu
runsaasti joukkoja ja varastoja. Venäläiset joukot olivat prinssi
Amedei Schaumburg-Bernburgin komennossa. Venäläisiin kuuluivat
Lappeenrannan varuskuntapataljoonan lisäksi ainakin Preobraenskyn
henkikaartirykmentin toinen pataljoona ja Donin kasakkaosasto, jota
jouduttiin kasarmien tilanpuutteen majoittamaan kaupunkilaisten asuntoihin. Sodan
jälkeen linnoituksessa ja sen ympäristössä oli
majoittuneena Muurmannin jalkaväkirykmentin osia. Nämä
olivat paluumatkalla sodasta ja aiheuttivat kaupungissa vahinkoja.

Kustaan sodan
jälkeen katsottiin Lappeenrannan tarvitsevan muun Vanhan Suomen
linnoitusten tapaan korjaustöitä. Astalan mukaan Vanhaan Suomeen
oli tällöin sijoitettu noin 25 000 miestä, joiden ylikenraalina
ja linnoitustöiden johtajana toimi Suvorov. Joukkoihin kuului kahdeksan
eri rykmentin miehistöä ja nelipataljoonainen Suomen
jääkäriosasto. Itse linnoitustöissä
työskenteli vuonna 1791 lähes 6 000 sotilasta. Linnoitustöissä
työskentelevien sotilaskomennuskuntien lisäksi töissä
oli myös talonpoikaiskomennuskuntia.

Lappeenrannassa
oli sinne linnoitustöitä tekemään komennettujen osastojen
ohella muodostettu aiempaa laajemmat varuskuntajoukot eli Lappeenrannan rajapataljoona.
Se pohjautui periaatteessa ennen vuosien 1788–1890 sotaa muodostettuun
Lappeenrannan varuskuntapataljoonaan. Lappeenrannan pataljoonan nimi muuttui
Rannan havaintojen viimeistään vuonna 1796 rajapataljoonaksi.
Pataljoonan johtajana toimi majuri Jahantov.

Lappeenrannan
rajapataljoona koostui vuonna 1796 seuraavista joukoista.

Päällikkö
majuri Jahantov

4 komppaniaa

Ammattimiesten
komppania

Invalidikomppania

Pataljoonaan
muista yksiköistä siirretyt

Komppanioiden
teoreettinen koko oli 200 miestä, mutta Lappeenrannassa kuten
muuallakaan tämä ei yleensä pitänyt paikkaansa, vaan
joukko-osastot olivat vajaita. Esimerkiksi ensimmäisessä
komppaniassa oli vuonna 1796 vain 26 sotilasta, toisessa komppaniassa 23,
kolmannessa 30 ja neljännessä 31. Ammattimiesten komppaniassa
eli viidennessä komppaniassa oli 30 miestä, samoin invalidikomppaniassa
ja pataljoonaan muista yksiköistä siirrettyjen sotilaiden
osastossa. Keski-iältään komppanioista vain
ensimmäinen oli alle kolmenkymmenen (29), pääosa muista oli
puolivälissä neljääkymmentä. Invalidikomppania oli
ymmärrettävästi keski-iältään vanhin eli 50
vuotta.

Invalidikomppanioiden
kuuluminen varuskuntaan venäläisellä kaudella johtui armeijan
puutteellisesta eläkejärjestelmästä. Palvelusaika
armeijassa oli 25 vuotta, mutta esimerkiksi vielä vuonna 1812
venäläisten sotilaiden mainittiin palvelevan armeijassa niin
pitkään kuin oli mahdollista. Pietari Suuren aikana vanhat tai
invalidisoituneet sotilaat lähetettiin luostareihin. Tämä
käytäntö jatkui aina 1760-luvulle saakka. Katariina II:n
kaudelta lähtien kuitenkin nuorimpia ja terveimpiä veteraaneja
lähetettiin varuskuntapalvelukseen, invalidikomppanioihin tai
matalapalkkaisiin siviilitöihin. Vuonna 1811 perustettiin lisäksi
joitakin invalidikoteja pahoin vammautuneille.

Varuskunnissa
veteraanit saivat vain puolta palkkaa, mutta välttyivät kuitenkin
joutumasta maantielle ja hankkimasta leipänsä
kerjäämällä. Varuskuntapalvelusta suoritettiin siten niin
pitkään kuin pystyttiin, minkä jälkeen veteraanit siirrettiin
luostareihin. Täysin palvelleilla veteraaneilla oli tosin mahdollisuus
siirtyä esimerkiksi sukulaistensa tai jonkun suosijan huostaan, jonka tuli
vastata sotilaan toimeentulosta kuolemaan asti.

Ammattimiesten
komppaniaa johti luutnantti Vasilei Fedorov. Lisäksi siihen kuului
musiikkikapteeni, kolme kersanttia, viisi korpraalia, piiskuri ja 30 alokasta.
Erikseen toimivat vielä pioneerit, jotka Lappeenrannassa koostuivat
kersantista ja kolmesta miinoittajasta.

Lappeenrannassa
oli vuonna 1796 myös tykistökomennuskunta ja
insinöörikomennuskunta. Linnoituksen tykistökomennuskuntaa
johti vuonna 1796 kapteeni Jakob Koptev ja siinä oli kaksi muutakin
kapteenia. Kersantteja oli neljä, korpraaleita kolme ja lisäksi yksi
varikonhoitaja sekä yhdeksän mestaria – lähinnä
seppiä. Tykistökomppaniassakin oli piiskuri ja
tämän lisäksi ajuri. Upseereilla oli kaksi sotilaspalvelijaa ja
kapteeni Koptevilla peräti kuusi maaorjaa. Tykistökomppanian
sotilaat jakautuivat kahteen luokkaan. Pommittajia oli 16
miestä, Ranta on laskenut näiden kokeneiden sotilaiden
keski-iäksi 51 vuotta. Tykkimiehiä oli enemmän kuin pommittajia,
41 miestä. Nämä olivat keski-iältään hiukan
kolmenkymmenen päälle. Insinöörikomennuskunta oli
linnoitustöiden hiljennettyä 1790-luvun jälkipuoliskolla
sangen pieni. Vuonna 1796 komennuskuntaa johti vänrikki Feodor Babanin.

Lappeenrantaan
sijoitettuihin joukkoihin kuuluivat myös lähes kolmanneksen
varuskunnasta käsittävät laivaston miehet. Nämä olivat
ennen Kustaan sotaa perustetun Saimaan laivaston merisotilaita. Vuonna
1796 laivastoa johti luutnantti Michaila Borisov, joka seuraavana vuonna yleni
kapteeniluutnantiksi. Hänen apunaan oli kaksi muuta luutnanttia.
Perämiehiä oli kaksi ja heillä yksi kisälli;
aliperämiehiä ja pursimiehiä oli molempia neljä.
Laivastoon kuului lisäksi lääkäri oppilaineen,
vahteja, majoittajia ja kirvesmiehiä. Matruuseja oli 129. Laivaston
tulivoimasta vastasi kapteenin ja viiden korpraalin johtama tykistöosasto.
Yksikössä ei vuonna 1796 ollut lainkaan tykkimiehiä, vaan pelkästään
pommittajia. Näiden lukumäärä oli 48.

Saimaan
laivaston johdossa toimivat seuraavat upseerit:

1788–1795
kenraalimajuri Herman

1795–1797
kapteeniluutnantti Michaila Borisov

1797–1798
kapteeni Bogdan Tsertikov

1799–1800
kapteeniluutnantti Posketsin

1800–1803
kapteeniluutnantti Karpov

1803–1809
kapteeni Michaila Rode

1809–1810
kapteeniluutnantti Nikolai Samardin

Kenraalimajuri
Hermanin oleskelusta ja toiminnasta Lappeenrannassa ei ole säilynyt
tietoja. Lienee mahdollista, Hermanin korkean sotilasarvon ja toisaalta
vielä ennen 1790-lukua sangen vaatimattoman laivaston huomioon ottaen,
että Herman olisi saattanut johtaa, ainakin Kustaan sodan jälkeen,
Saimaan laivastoa hieman kauempaa ja Lappeenrannassa matruuseja olisi
komentanut alempiarvoinen upseeri. Varmoja päätelmiä on
kuitenkin vaikea tehdä puutteellisen lähdeaineiston takia.
Enemmän tietoja laivastosta saadaan vasta sen toisen komentajan kaudelta
1790-luvun jälkipuoliskolta. Tällöin komentajana toimi virassaan
luutnantista kapteeniluutnantiksi edennyt Michaila Borisov.

Vuonna 1806
Saimaan laivaston joukoissa – perheet mukaan luettuna – oli Rannan
rippikirjoista laskemat noin 200 henkeä. Seuraavana vuonna luutnantteja
tuli laivastoon kaksi lisää, samoin muuta henkilökuntaa.
Erityisen paljon nousi laivaston tykistön pommittajien
määrä, 48:sta 86:een. Ennen Suomen sotaa laivastossa oli yli 100
matruusia. Näiden lisäksi joukkoihin kuului kapteeniluutnantti
Peter Aleksejevin johtama tykistöosasto. Siihen kuului Aleksejevin
lisäksi vielä toinen upseeri ja 9 aliupseeria. Miehistöstä
oli pommittajia 10 ja tykkimiehiä 19. Vuonna 1809 Lappeenrannan laivastoa
supistettiin, ja lopullisesti laivasto lakkautettiin maaliskuun 1.
päivänä 1810. Amiraliteetin omaisuudesta jätettiin
kuitenkin huolehtimaan vartio ja satamapäällikkö.

Raimo Ranta on
todennut kaupunkiin sijoitettujen sotilaiden vaihtuneen suhteellisen
tiheään. Esimerkiksi laivaston tykistön pommittajista merkittiin
vuoden 1797 ortodoksisiin rippikirjoihin 59 uutta miestä ja vain 27
pommittajista oli vanhoja eli pysynyt paikkakunnalla. Joukkojen
kokonaismäärä 1790-luvun lopun alle 800 miehestä
väheni vuosisadan vaihteeseen jonkin verran, sillä alimmillaan
vuonna 1800 sotilaita oli noin 350. Tämän jälkeen kasarmien
valmistuttua vuosisadan vaihteen molemmin puolin nousi varusväen
määrä jopa 1 700–1 750 mieheen. Tämän
jälkeen linnoituksen joukko-osastojen lukumäärä pysyi
vuosien 1808–1809 sodan alla korkeana. Vielä vuonna 1810, linnoituksen
lakkauttamisvuonna ja Suomen sodan jo päätyttyä, oli kaupungissa
lähes 2 000 sotilasta.

1800-luvun alun
joukkoihin kuuluivat jo 1790-luvun varuskuntajoukot, Lappeenrannan
rajapataljoona, eri komennuskunnat ja Saimaan laivasto. Vuosisadan vaihteessa
Lappeenrannassa oli ainakin vuonna 1799 osasto Rosentalevin rykmentistä
ja vuosian 1802 ja 1803 komennettuna osasto Nevskin
musketöörirykmentistä, Suomen sodan aikaan kaupungissa ja sen
läheisyydessä oleskelivat ainakin Novgorodin rykmentti vuoteen 1808,
seuraavana vuonna Tulan musketöörirykmentti, Petrovskin musketöörirykmentti
ja vielä vuosina 1811–1812 Podolskin jalkaväkirykmentti.

Lappeenrannan
varuskuntaa johdettiin kauden alussa Haminan varuskunnasta käsin. Vuonna
1745 Lappeenrantaan kuitenkin nimitettiin oma komendantti, kapteeni Kuprianov.
Häntä seurasi vuonna 1746 luutnantti Aleksander Selenoi, hänen
jälkeensä komendanttina oli luutnantti Kusnetsov. Alkuvuodesta
1747 oli hetken aikaa komendanttina majuri Zerbukov. Venäläisen
kauden alussa komendantit vaihtuivat tiuhaan. Vuonna 1748
määrättiin linnoitukseen ensimmäisen kerran pitempiaikainen
komendantti, luutnantista kapteeniksi Lappeenrannassa ylennyt Andreas
Tzeredinin. Hän komensi kahta varuskuntajoukkuettaan vuoteen 1759
asti. Tähän aikaan esimerkiksi Haminassa oli 2 000 miehen varuskunta
ja sen komentajana everstin arvoinen upseeri. Tzeredinin jälkeen
Lappeenrannan linnoituksen komendantiksi tuli kapteeni von Berg ja
Hänen jälkeensä kapteeni Falkenberg. Linnoituksen sotilaallinen
merkityksen lienee katsottu nousseen, mitä jo kuvastavat 1750-luvun
vallitustyötkin, sillä komendanttina oli tästä
lähin vähintään kapteenin arvoinen upseeri.

1762
komendantiksi tuli majuri Fabian Birkstam ja hänen jälkeensä
vuonna 1764 eversti Barbot de Marnie. Hänen kautensa Lappeenrannassa kesti
kymmenen vuotta. Raimo Rannan mukaan komendantin vaikutus kaupunkiin voimistui
hänen aikanaan. Komendantti sekaantui tonttipolitiikkaan, talojen
rakentamiseen ja sijoittamiseen, majoitukseen ja katujen kunnostamiseen.
Komendantti vastasi myös varuskunnan tarvitsemien rakennusten
teettämisestä. de Marnien omavaltaisuutta ja oman arvonsa tuntevuutta
kuvaa muun muassa se, että vuoden 1769 syksyllä käsiteltiin raastuvassa
syytöksiä siitä, että de Marnie oli yöllä tunkeutunut
pikkuporvari Kolehmaisen taloon ja pahoinpidellyt häntä.

Linnoituksen
1770-luvun kaavoitus- ja rakennustöiden yhteydessä vaihdettiin
myös komendanttia. Uudeksi komentajaksi tuli vuonna 1774 eversti Ivan
Silov. Hän oli toimessaan 1780-luvun jälkipuoliskolle asti. Silov
pääsi jo majoittumaan linnoituksen keskusaukion reunalle rakennettuun
uuteen kiviseen komendantintaloon. Hänen aikanaan komendantin voimakas
vaikutus kaupungin hallintoon ja rakentamiseen jatkui, Raimo Rannan mukaan
osittain Katariina II:n hallintouudistuksen takia. Silovia seurasi komendanttina
majuri Dmitri Stepanov, joka toimi komendanttina vuoteen 1797 asti,
jolloin komendantin virkaan astui kapteeni Grön. Hänen
jälkeensä komendantin tehtäviä hoiti paikallismajuri Karl
von Brakel. Hän pysyi linnoituksessa vielä sodan
jälkeenkin. Ranta huomauttaa linnoituksen komendanttina olleen ainakin
vuosina 1804–1809 virallisesti kenraalimajuri Kublitzin, mutta
tämän olleen paljon poissa kaupungista ja hoidattaneen
tehtäviään Brakelilla.

Komendanttien
apuna toimi pieni komennuskunta. Esimerkiksi vuonna 1796 majuri Dmitri Stepanovinin
komennuskuntaan kuului komendantin lisäksi kersantti, kaksi korpraalia,
rumpali ja 18 sotilasta. Komendantti lienee käyttänyt
komennuskuntaansa lähinnä varuskuntakaupungin hallintoon
liittyvissä toiminnoissa, sillä Ranta on laskenut sen sotilaiden
keski-iän olleen 58 vuotta.

Venäläisten
sotilaiden elämä 1700-luvun jälkipuolen Lappeenrannassa oli muun
Venäjän armeijan tapaan ankaraa.

Jo aiemmin
mainitun Itä-Suomen läpi matkustaneen Jakob Langebekin mukaan
1750-luvun Vanhaan Suomeen sijoitetuille venäläisille sotilaille
maksettiin palkkaa kuusi ruplaa joka toinen kuukausi, minkä lisäksi
sotilaat saivat kuukausittain erän viljaa, kauraryynejä ja suolaa.
Vuotta kohden jaettiin lisäksi yhdet saappaat ja kahdet kengät. Tavoitteena
oli, että puolet sotilaista olisi ollut naimisissa. Langebekin mukaan
vilja-annosta korotettiin, kun sotilasperheeseen syntyi poika. Ruoka
koostuikin venäläisillä sotilailla lähes kokonaan
viljatuotteista, jollei sotilas onnistunut siviililähteistä
saamaan vihanneksia tai lihaa virallisen annoksensa lisäksi.

Venäjän
sotaväen rekryyttien tuli täyttää tietyt ikään,
pituuteen ja ruumiinrakenteeseen kohdistuvat vaatimukset ollakseen
palveluskelpoisia. Ikärajat vuonna 1730 olivat 15:n ja 30:n
välissä, vuonna 1754 rajoja nostettiin viidellä vuodella (20 ja
35), Katariina II:n hallituskaudella alaikärajaksi asetettiin 17.
Napoleonin sotien aikana ikärajoja muutettiin vielä muutamilla
vuosilla. Rekryytin pituuden piti alunperin olla 160 cm. Pituusvaatimuksiakin
muutettiin aikojen kuluessa ja lyhyempiä miehiä sijoitettiin
laivastoon ja varuskuntapalvelukseen. Palveluskelpoisuuden esteenä saattoi
olla useiden hampaiden puuttuminen tai kaljuus, jonka katsottiin saattavan olla
merkki sisäisestä sairaudesta. Vuonna 1812 kuitenkin taas
hyväksyttiin väkeen sellaisiakin alokkaita, joilta puuttui kuudesta
kahdeksaan hammasta – etuhampaiden tuli kuitenkin olla paikallaan, muuten
sotilas ei olisi pystynyt puremaan ammuksia.

Rangaistukset
Venäjän armeijassa olivat ankarat. Käytetyin rangaistus oli
kujanjuoksu. Tämän ankaran ja myös Lappeenrannan varuskunnan
ruotsalaiselta kaudelta tutun rangaistuksen joutui kärsimään
muun muassa myöhästyttyään kolmannen kerran paraatista,
puhuttuaan tai liikuttuaan rivissä tai käsiteltyään toista
kertaa asetta väärin. Kujanjuoksun joutui tekemään
myös varastettuaan vähemmän kuin 20 ruplan arvosta. Jos varasti
toisen kerran, joutui kaksitoistakertaiseen kujanjuoksuun. Oli myös
lievempiä rangaistuksia. Näitä olivat piiskaaminen,
eristäminen vartiorakennukseen, ilmeisestikin jalkapuurangaistuksen
luonteinen "puuhevosella istuminen" sekä "seisominen
musketin alla", jolla tarkoitettiin kaksi tuntia kestävää
asennossa seisomista; samalla tuli kannattaa kolmea tai jopa kuutta muskettia.

[1]Niitä
näitä Itä-Suomesta, s. 33-35.

[2]Langebek 1754, s. 68, 69.

[3]Keep 1985, s. 190-192. Keep kuitenkin mainitsee Baltian maiden olleen
poikkeus muuhun valtakuntaan verrattuna: siellä aatelisto rakennutti
sotilaille erityisiä majoitusrakennuksia  ("Quartierhäuser"). Sama.

[4]Ranta 1978, s.
491-493; Ranta 1980, s. 168-170.

[5]Ranta 1980, s. 168.
Venäläinen rykmentti koostui periaatteessa kahdesta
kenttäpataljoonasta joissa molemmissa oli neljä 200 miehen
komppaniaa. Lisäksi rykmentissä tuli olla kahden komppanian vahvuinen
reservipataljoona. Komppanioissa ei kuitenkaan useinkaan saavutettu
määrättyjä miesvahvuuksia. Sama.

[6]Ranta 1978, s. 492,
493; Ranta 1980, s. 169, 170, 183. Sotilaiden käyttäytymistä
"voittomaassa" kuvaa kaupungin läpi kesällä 1754
matkustaneen Nils Brocmanin päiväkirjaansa merkitsemä
kertomus. Göteborgissa syntynyt Lappeenrannan kestikievarin
pitäjä oli kertonut kahden sotilaan murtautuneen yöllä
hänen asuntoonsa. Sotilaat olivat sammuttaneet valon ja alkaneet piestä
isäntää ja hänen vaimoaan. Vaimo oli onneksi
päässyt ulos ja ruvennut huutamaan apua. Tämän jälkeen
isäntä oli saanut kutsumattomat vieraat ulos, mutta
nämä olivat vielä myöhemmin hakeneet kirveen ja aikoneet
tulla sen avulla ikkunasta sisään. Kestikievarin pitäjä oli
kuitenkin tarttunut itsekin kirveeseen ja uhannut omien sanojensa mukaan
"lyödä ensimmäiseltä ikkunasta tulijalta kallon
halki". Tämän jälkeen sotilaat olivat poistuneet paikalta.
Mitään korvausta isäntä ei ollut sotilailta saanut. Brocman
1754, s. 61.

Tasihin 1982, s. 71,
73-75. Uusi kivikirkko rakennettiin
vanhan paikalle 1780-luvun puolivälissä. Sama.

Hülphers
1760, s. 75. Hülphers oli käynyt myös Haminassa. Siellä varuskunnan muodosti
vakituinen varuskuntarykmentti, jota nimitettiin Haminan rykmentiksi.
Haminaan oli lisäksi sijoitettu myös toinen rykmentti. Tämä
rykmentti koostui 2 650 miehestä, joista kuitenkin vain puolet oli Haminan
seudulla. Varuskuntarykmentti oli majoitettuna parakkeihin, mutta
toinen rykmentti jota Hülphers nimitti "Vallodineisken"
rykmentiksi (tällä hän saattoi tarkoittaa Volodimerskin eli
Vladimirin rykmenttiä), asui maaliskuun 15
päivästä syyskuun puoleen väliin kaupungin
ulkopuolella teltoissa. Muun ajan rykmentti oli kaupunkiin majoitettuna.

Heinäkuun alussa Haminaan
saapunut Hülphers oli päässyt käymään telttaleirissä.
Hänen kuvauksensa leiristä valottaa Venäjän armeijassa
käytössä ollutta leiriytymistapaa. Haminan liepeillä
sijainneessa leirissä oli suuri joukko telttoja ja niiden takana vielä
kojuja, joissa oli paperista ja kalvoista tehdyt ikkunat. Leirissä oli
myös sairaala, jossa Hülphersin mukaan makasi useita sairaita
sotilaita mattojen päällä ympäri lattiaa. Sotilaita hoiti
rykmentin välskäri, jolla oli leirissä kenttäapteekki.

Leirissä oli myös kirkko. Se
oli tehty vihreästä teltasta, joka sisältä oli verhoiltu
valkeilla ja sinisillä puuvillakankailla. Sisällä
Hülphers kiinnitti huomiota siihen, ettei siellä ollut tuoleja ja
että itäpääty oli pyhimyksenkuvin runsaasti koristeltu.
Telttaa vartioi sotilas. Sotilaat kävivät leiristä
päivittäin kaupungissa vartiopalvelusta suorittamassa,
harjoitukset kuitenkin suoritettiin leirin lähellä. Hülphers
1760, s. 71, 72. Myös Lappeenrantaan sijoitetut venäläiset
joukot leiriytyivät kesäaikana kaupungin ulkopuolelle. Ranta
1978, s. 494.

Ranta 1980, s. 168.

Ranta 1978, s. 497,
498.

Laskovski 1865, s.
164; Ranta 1978, s. 497, 498; Ranta 1980, s. 170, 193.

Ranta 1978, s. 492,
493; Ranta 1980, s. 170.

Ranta 1978, s. 498;
Ranta 1980, s. 174, 193; Linnoituksessa
sijaitsevan ortodoksisen kirkon historiikkikirjan mukaan varuskunta
saattoi ainakin vuoden 1773 lopussa olla hieman pienempi tai ainakaan ortodoksisia
kirkossa käyviä sotilaita ei ollut niin paljoa. Historiikkikirjan
mukaan Neitsyt Marian Suojeluksen kirkon pappi Jefim Grigorjeff sai
nimittäin 24.12. 1773 ukaasin, jossa velvoitettiin tämä
toimimaan pappina myös Taavetissa. Tähän Lappeenrannan pappi
pystyisi hyvin, sillä Lappeenrannan seurakunnan muodosti vain noin
100 varuskuntaan kuuluvaa miestä vaimoineen, lapsineen ja maaorjineen. MMA
Lappeenrannan kreikkalaiskatolisen kirkon historiikkikirja. On hiukan
vaikea arvioida, miten luotettava ortodoksien historiikkikirja on
pohdittaessa varuskunnan vahvuutta. Ranta on todennut, että vaihtuvuus
sotilaiden keskuudessa oli suuri, joten kaikki sotilaat tuskin ovat
päässeet kirkon asiakirjoihin. Ortodoksisen kirkon historiikkikirjan
tiedot onkin käsitettävä ennemminkin suuntaa antavina, ainakin
ennen vuotta 1796, jolloin ensimmäiset venäläisten sotilaiden
kokonaismäärästä kuvan antavat rippikirjat ovat
säilyneet. Ranta 1980, s. 174, 175.

LKA Kazanzovin
muistiinpanot Lappeenrannan linnoituksesta.

MMA Lappeenrannan
kreikkalaiskatolisen kirkon historiikkikirja; Ranta 1980, s. 175, 176.

LKA Kazanzovin muistiinpanot Lappeenrannan linnoituksesta;
Ranta 1978, s. 492; Ranta 1980, s. 172; Osa Partakosken ja Kärnän
kylien luona käydyssä taistelussa kaatuneista upseereista ja
sotilaista haudattiin Kazanzovin mukaan Lappeenrantaan, Paldon hautausmaahan.
Hän mainitsee upseereista toisen pataljoonan komentajan Baikovin, joka
kuoli taistelussa saamiinsa haavoihin Lappeenrannassa, kapteeni Ivan
Tsadajevin, vänrikit Mikail Davydovin ja Aleksei Maikovin ja 80 sotilasta.
Lisäksi Kazanzov mainitsee Kärnäkoskella kaatuneiden ja
Lappeenrantaan haudattujen joukossa Sofian jalkaväkirykmentin
luutnantti Vaninin. LKA Kazanzovin muistiinpanot Lappeenrannan linnoituksesta.
Kustaan sodan aikana Lappeenrannan seudulla on siis saattanut olla sijoitettuna
osastoja myös Sofian jalkaväkirykmentistä.

Ranta 1978, s. 492;
Ranta 1980, s. 172.

Astala 1967, s. 164,
166.

Ranta 1980, s. 167,
172.

Ranta 1978, s. 492;
Ranta 1980, s. 172, 174.

Keep 1985, s.
197-199. Lappeenrantaan sijoitetut invalidit olivat yksi seuraus ajan sodankäyntitavasta, jossa  mieshukka ja haavoittuminen oli
erittäin yleistä. Osittain myös ajan tasoltaan alhaisen
kenttälääketieteen takia haavoittuneet sotilaat
invalidisoituivat. Ks. esim. Peter Englundin vivahteikasta kuvausta
Pultavan taistelun yhteydessä 1700-luvun alussa. Englund 1989, s. 93, 233,
234. Toki pysyviin vammoihin johtavia loukkaantumisia tapahtui myös rauhan
aikana pitkän palvelusajan kuluessa. Venäjän armeijan invalidien
ja tai yleensä palvelusaikansa suorittaneiden veteraanien
määrästä ei ole tarkkaa tietoa. Keep arvelee veteraaneja
olleen satoja tuhansia, eräs Venäjän ulkopuolinen lähde
vuodelta 1845 mainitsi vetaraaneja olleen 660 000. Keep 1985, s. 197-199.
Lappeenrantaan invalikomennuskuntia oli sijoitettuna vielä linnoituksen
lakkauttamisen jälkeenkin aina vuoteen 1863 asti. Joukot olivat
pitkälle omavaraisia ja harrastivat maanviljelyäkin.
Castrén 1957, s. 16, 265, 281.

Ranta 1980, s. 172.

Ranta 1980, s.
172-174.

Ranta 1980, s. 173,
174, 177, 178.

Luettelo perustuu
Kazanzovin esittämiin
tietoihin. Luettelon oikeellisuutta vuoden 1796 jälkeen tukevat Raimo
Rannan läpikäymät ortodoksisen seurakunnan rippikirjat.
Poikkeuksena on kuitenkin vuosi 1807 ennen Suomen sotaa, jolloin Rannan mukaan
rippikirjoissa mainittiin laivaston johtajaksi luutnantti Grigori Petrov
apunaan  kaksi muuta luutnanttia.
Saimaan laivaston päälliköksi olisi tuskin kuitenkaan ennen
sotaa määrätty aiempaa alempiarvoinen upseeri. Rode on todennäköisemmin
vastannut laivaston toiminnasta laajemmin kuin vain Lappeenrannan osalta, ja
luutnantti Petrov on taasen ollut Lappeenrannan sotasataman komentaja.
Ainakin Rode osallistui sotaan, sillä Kazanzov mainitsee Roden tulleen
palkituksi toiminnastaan sodan aikana Pyhän Vladimirin neljännen
luokan ritarimerkillä. LKA Kazanzovin muistiinpanot Lappeenrannan
linnoituksesta; Ranta 1980, s. 177-179.

Ranta 1980, s. 177.

Ranta 1980, s. 178,
179; satamapäällikkönä eli "satamamajurina" toimi
ainakin vuonna 1812 G. Linbom. Castren 1957, s. 16.

Ranta 1978, s. 493,
494; Ranta 1980, s. 176, 177,
197, 202.

TsGAVMF F. 3/L, op.
23, d. 977, s. 32; TsGVIA F. 349, op. 8, d. 171, 172; Ranta 1978, s. 493; Ranta
1980, s. 174-177.

Brocman 1754, s. 60;
LKA Kazanzovin muistiinpanot Lappeenrannan linnoituksesta; Laskovski 1865, s. 163, 164; Ranta 1978,
s. 491; Ranta 1980, s. 165.

LKA Kazanzovin
muistiinpanot Lappeenrannan linnoituksesta; Ranta 1978, s. 491; Ranta 1980, s. 167.

Ranta 1978, s. 491;
Ranta 1980, s. 167, 168.

Ranta 1980, s. 167,
172.

Langebek 1754, s. 68,
69. Pojan tuli sittemmin ryhtyä sotilaaksi. Sama.

Keep 1985, s. 183.

Keep 1985, s.
153-156.

Keep 1985, s. 167,
168. Kujanjuoksun ajatuksena oli
Keepin mukaan eristää rangaistu moraalisesti tovereistaan ja asettaa
hänet julkiseen nöyryytykseen: tovereidensa pahoinpitelemäksi.
Rangaistus tapahtui siten, että sotilaat asettuivat "kujan"
molemmille puolille ja vanki joutui kulkemaan läpi kujan sotilaiden samaan
aikaan pieksäessä uhria. Rangaistun liian nopeaa kulkua läpi
kujan esti edellä pistimellä vankia uhkaava aliupseeri. Vieressä
ratsastava tarkasti, että iskut olivat riittävän kovia. Uhrin
huudot hukutettiin rumpujen pärinään. Keepin mukaan kujanjuoksu
näyttää olleen Venäjän armeijassa useammin
käytetty ja ankarampi rangaistus kuin muissa Euroopan valtioissa.
Venäjällä kujassa oli yleensä 1 000 miestä eli 1 000
iskua tavallisemman 200:n asemasta. Sama, s. 167, 168.