8 LAPPEENRANTA – VENÄLÄINEN VARUSKUNTAKAUPUNKI 1

8.1 Tilanne pikkuvihan jälkeen. 1

8.2 Kaupunkirakenne 1750-luvun lopussa ja 1760-luvun alussa. 2

8.3 Vuoden 1774 asemakaavasuunnitelma. 6

8.4 Toteutunut kaupunkirakenne vuoden 1774 asemakaavasuunnitelman jälkeen. 10

8.5 Varuskuntakaupungin rakennukset venäläisellä kaudella. 15

8.5.1 Komendantin talo. 17

8.5.2 Päävartio. 20

8.5.3 Viipurin portin corps de garde. 21

8.5.4 Kiviset sotilaskasarmit 21

8.5.5 Puukasarmit 24

8.5.6 Nikolain linnakkeen rakennukset 27

8.5.7 Insinööritalo. 27

8.5.8 Upseerirakennukset 29

8.5.8.1 Tykistön upseeritalot 29

8.5.8.2 Varuskuntapataljoonan upseeritalot 30

8.5.9 Muut sotilasrakennukset 32

8.5.10 Muut julkiset rakennukset 35

8.5.11 Saimaan laivaston rakennukset 36

8.6 Kaupunkirakenteen erityispiirteitä venäläisellä kaudella. 40

8.7 Kaupunkirakenteeseen vaikuttaneet tekijät 44

8 LAPPEENRANTA – VENÄLÄINEN VARUSKUNTAKAUPUNKI

8.1 Tilanne pikkuvihan jälkeen

Lappeenrannan linnoitusta kuvaava karttamateriaali on pikkuvihan jälkeiseltä ajalta kovin puutteellista. Ajalta ei ole säilynyt varsinaisia asemakaavakarttoja. On kuitenkin säilynyt tieto siitä, että vuonna 1758 kaupungille saatiin uusi asemakaava.[1] Kaupungin asemakaavasta ja kaupunkirakenteesta voidaan kuitenkin tehdä joitakin päätelmiä tutkimalla lähinnä linnoituksen sotilaallista merkitystä kuvaaviin selostuksiin liittyviä karttapiirustuksia. Vain yhdessä kartassa Lappeenrantaa kuvataan heti Lappeenrannan taistelun jälkeen. Kartta esiintyy venäläisen insinöörijoukkojen upseerin P. Laskovskin linnoitusjoukkojen historiaa valottavassa teoksessa "Materialy dlja istorii inzenergono iskusstvo v Rossii" vuodelta 1865. Kartta on piirretty teokseen puhtaaksi, ja kaupungin kuvaamisen sijasta se keskittyy pääasiassa linnoituslaitteiden kuvaamiseen. Kartta kuvaa siinä olevan tekstin mukaan linnoitusta vuonna 1742 – siis sellaisena kuin venäläiset sen saivat haltuunsa Lappeenrannan taistelun jälkeen.[2]

Laskovskin kartan mukaan Lappeenrannan linnoituslaitteet noudattivat vuonna 1742 pitkälti samaa perusmuotoa kuin ruotsalaisten linnoitusupseerien karttapiirustuksissa esitetyt vallitukset. Karttaan ei ollut piirretty pääosaa linnoitusniemen asutuksesta.  Ruotsinvallan aikaiset asutut alueet, "yläkaupunki", länsirannan "alakaupunki" ja "itäkaupunki", oli merkitty vain vinoviivoituksella. Karttaan ei ollut piirretty katuverkkoa lukuun ottamatta ylätasanteen länsiosasta koillisnurkan ruotsalaisaikaiselle makasiinialueelle johtavaa katua.

Karttaan oli kuitenkin merkitty kirkon lisäksi kuusi rakennusta. Kaikki rakennukset sijaitsivat ylätasanteella ja olivat kirkkoa lukuun ottamatta sotilasrakennuksia. Rakennukset olivat luoteisosan ruotsalaisaikaiset varusvarasto ja vuonna 1727 rakennettu ruutikellari sekä neljä hälytystorin rakennusta. Rakennukset olivat samankokoisia ja sijaitsivat samoilla paikoilla kuin Ruotsin vallan aikaiset kaksi makasiinirakennusta, varasto- ja kalkkiaitta sekä ruotsalaisaikaisen itäisen pitkittäiskadun eteläpäässä sijainnut parakkirakennus. Laskovskin kartan mukaan näyttäisi siltä, että "hälytystorin" rakennukset olisivat säilyneet Lappeenrannan valtauksessa vahingoittumattomina.[3]

8.2 Kaupunkirakenne 1750-luvun lopussa ja 1760-luvun alussa

Insinöörikenraali Laskovskin venäläisiä linnoituksia käsittelevässä teoksessa on vuoden 1742 tilannetta kuvaavan kartan ohella myös toinen tärkeä Lappeenrannan linnoituksen venäläisen kauden alkuvaihetta valottava kartta. Kartta kuvaa otsikkonsa mukaan Lappeenrannan linnoitusta vuonna 1758. Tämän kuten edellä käsitellyn kartankin päätarkoituksena oli esitellä linnoituslaitteita, mistä ilmeisesti johtui se, että kartassa kuvattiin vain kaupunkiniemen eteläosa linnoituslaitteineen. Kartasta ei siis voi päätellä, millaiset niemen pohjoisosassa sijaitsevan kaupunginosan asemakaava ja kaupunkirakenne olivat.

Kaupungin eteläosaakin kuvaava kartta ilmaisee sen, että Lappeenrannan kaupunkirakenteeseen oli tullut muutoksia, niin ruotsalaisen kauden kuin vuoden 1742 tilanteeseenkin verrattuna. Nyt oli linnoituksen ylätasanteen keskellä etelästä pohjoiseen kulkevaa pääkatua korostettu leventämällä sitä. Leventäminen oli karttapiirustuksen mukaan ollut esimerkiksi siinä kuvattujen rakennusten kokoon verrattuna kaupunkirakenteen kannalta merkittävä. Muut kadut, pääkadun molemmilla puolilla Ruotsin vallan aikaisilla paikoillaan kulkevat pitkittäiskadut, ylätasanteen vallitusta sen sisäpuolella seuraava katu ja kirkon pohjoispuolella kulkeva poikittaiskatu, joka oli osapuilleen samalla paikalla kuin ruotsalaiskauden eteläisin kortteliraja, eivät olleet vuonna 1758 yhtä leveitä kuin pääkatu.

Ruotsalaiseen kauteen ja pikkuvihan jälkeiseen kauteen verrattuna oli ainakin kaupungin eteläisen osan kaupunkirakenne katuverkon tiettyä yhtäläisyyttä lukuun ottamatta muuttunut. Kun ruotsalaisella kaudella heti pääportin jälkeen sijaitsi linnoituskaupungin hälytystori, niin vuonna 1758 oli tori ja sen ympärillä sijainneet sotilasrakennukset muutettu aivan toiseen muotoon. Vuonna 1758 pääportin jälkeen sijaitsivat heti korttelit, ja vanhan hälytystorin pohjoislaitaa kulki poikkikatu. Tämän poikkikadun pohjoispuolella sijaitsi kolme korttelia, joista kaksi pääkadun molemmilla puolilla ja kolmas itäisen pitkittäiskadun itäpuolella.

Kun pääportin takana sijainnut hälytystori oli poistettu, niin pohjoisemmaksi puolestaan oli muodostettu uusi aukio. Aukiosta ei vuoden 1758 kartassa näy kuin eteläpää. Kartan mukaan aukio oli muodostettu pääkatua leventämällä. Levennys oli, ainakin eteläpäässä, suoritettu korttelin sisällä eikä poikkikadun kohdalta. Siten aukion kaakkoinen ja lounainen kulma muodostuivat umpikulmiksi. Aukiolle oli lännessä tehty tilaa laajentamalla sitä pääkadun länsipuolella sijaitsevaan kortteliin; idässä levennys ei ollut niin suuri ja aukiolle oli sijoitettu – tai jäänyt uutta aukiota edeltävältä ajalta – pääkadun katuseinämää noudattava pitkänomainen rakennus.

Vuoden 1758 karttaan oli linnoituslaitteiden profiilien ja kaupungin eteläosan asemakaavan lisäksi merkitty joitakin rakennuksia, joista muutaman käyttötarkoituksen Laskovski myös selvitti. Heti linnoituksen pääportin sisäpuolella sijaitsi, kuten aina linnoituksissa, vartiorakennus. Lappeenrannassa vartiorakennus oli pääkadun länsipuolella. Rakennus oli suorakaiteen muotoinen ja aumakattoinen. Vastapäätä rakennusta kadun toisella puolella sijaitsevassa korttelissa sijaitsi kaksi pitkää suorakaiteen muotoista ja aumakattoiseksi merkittyä rakennusta. Rakennukset olivat Laskovskin mukaan varastomakasiineja. Kun päävahti oli rakennettu pääkadun katulinjaa noudattaen, oli makasiinit taas sijoitettu regulariteetin vastaisesti. Pääkadun ja eteläisimmän poikkikadun kulmauksessa – kaupunkikuvallisesti tärkeässä paikassa, katujen risteyskohdassa – sijaitsi linnoituksen komendantin talo. Muiden Laskovskin nimeämien sotilasrakennusten tapaan se oli piirretty aumakattoiseksi ja suorakaiteen muotoiseksi. Vuoden 1758 kartasta selviää vielä yhden sotilasrakennuksen sijainti ja käyttötarkoitus: linnoituksen länsireunassa, lähellä puolustusvallituksia sijaitsi paalutuksella ympäröity ruutikellari.[4]

Siviilirakennuksista on selvästi tunnistettavissa vain linnoituksen luterilainen kirkko. Kirkko sijaitsi entisellä paikallaan, mutta oli 1750-luvun puolivälissä valmistuneiden laajojen korjausten yhteydessä muutettu ristikirkoksi, jonka koillisessa ristikulmassa sijaitsi sakasti. Laskovskin kartan kuvan Lappeen kirkon läpikäymistä muutoksista Venäjän vallan alkuaikoina vahvistavat myös muut lähteet.[5]  Kaupungin vallitusten sisäpuolella, vuoden 1758 kartan kuvaamassa kaupungin eteläosassa, asutus näyttää keskittyneen keskiaukion molemmilla puolilla sijaitseviin kortteleihin. Entisen hälytystorin kohdalle ei ollut sijoitettu siviilirakennuksia. Vuoden 1758 karttaan piirrettyjen rakennusten perusteella näyttäisi siltä, että pääkadun varrella olisi sijainnut vielä rakentamattomia tontteja. Pääkatua tiheämpi näyttää asutus olleen itäisellä pitkittäiskadulla. Kartassa näkyvällä kadun osalla oli rakennukset sijoitettu katulinjaan. Siten itäisellä pitkittäiskadulla lienee ollut kaupunkimainen rakennusten, porttien ja aitojen muodostama katuseinämä ja seinämien väliin muodostunut kapeahko katutila. Leveälle pääkadulle ei liene muodostunut kiinteää katuseinämää. Vuoden 1758 kartasta voidaan vielä havaita nykyisen Kaupunginlahden rannalla sijaitseva säännötön rakennusryhmittymä. Paikalla sijaitsi jo ruotsalaisella kaudella Lappeen pappila,joka vasta 1700-luvun loppupuolella siirrettiin kauemmas linnoituksesta.

Edellä mainittujen Laskovskin karttojen lisäksi on säilynyt yksi Lappeenrantaa 1700-luvun puolivälin jälkeen kuvaava Uppsalan yliopiston kirjaston kartta. Kartta on mielenkiintoinen muuhun Lappeenrantaa kuvaavaan karttamateriaaliin verrattuna, sillä siinä kuvataan ensimmäistä kertaa Lappeenrantaa kaupungin kaikkien rakennusten, niin julkisten kuin yksityistenkin rakennusten osalta.

Kaupunkiniemeä kuvaava kartta on päiväämätön ja siinä ei ole tekijän nimeä. Kartan vasempaan alareunaan kirjoitettu teksti "Willmanstrand" vaikuttaa sijaintinsa ja käsialan perusteella myöhemmin lisätyltä. Kartta lienee keskeneräinen, työkappale tai kopio, sillä sitä ei ole otsikoitu, ja vaikka siinä onkin mittakaava-asteikko, ei asteikkoon ole kuitenkaan merkitty mitä mittayksikköä asteikko edustaa. Vaikka kartassa on edellä mainittuja puutteita ja vaikka kartan alkuperä ja kulkeutuminen Uppsalaan onkin hämärän peitossa, se on tärkeä Lappeenrannan kaupunkirakennetta valottava dokumentti.

Käytettäessä karttaa lähteenä nousee tärkeäksi kysymykseksi sen ajoitus. Verrattaessa karttaa muuhun lähdeaineistoon voidaan Uppsalan yliopiston kartan päätellä kuvaavan Lappeenrantaa vuoden 1754 ja 1770-luvun alun välisenä aikana, rakennuskannan sijainnista ja hajanaisuudesta päätellen lähempänä ensin mainittua vuosilukua. Kartan ajoitusta voidaan vielä tarkentaa, kun otetaan huomioon, että Lappeenrannan insinöörikomentaja valmisti vuonna 1758 ylempää tulleen määräyksen jälkeen kaupungille uuden asemakaavan. Aikaisemmilta vuosilta ei ole tietoa uudesta asemakaavasta, joten näyttäisi siltä, että juuri tämän kaavoituksen yhteydessä Lappeenrannan linnoitus sai Laskovskin vuoden 1758 tilannetta esittävässä kartassa ja Uppsalan kartassa esiintyvän leveän pääkadun ja keskiaukion. Siten Uppsalassa säilytettävä kartta olisi tehty vuoden 1758 asemakaavan laatimisen jälkeen ja ennen 1770-lukua.

Kaupunki sijaitsi kartan mukaan vielä yksinomaan niemellä – kaupungin ulkopuolelle ei kartassa ollut sijoitettu muita rakennuksia kuin nykyisen kaupunginlahden rannalla sijaitsevat pappilan rakennukset. Kaupunkiin johtavista teistä oli karttaan merkitty Haminasta ja Viipurista tulevan tien risteys. Kaupunkiniemi oli piirretty karttaan topografisesti oikein. Päinvastoin kuin muissa Lappeenrantaa esittävissä kartoissa, ei Uppsalan kartassa kuitenkaan esitetä kaupunkia ympäröivää maastoa – kuvaus keskittyi kokonaan kaupunkiniemeen. Niemen rannoille oli kaupungista johtavien porttien jatkoksi merkitty T-muotoiset pistolaiturit. Näiden kohdalle oli tehty katkoviivalla ja kahdella ellipsillä merkinnät, joiden tarkoitus ei kartasta käy ilmi.

Kaupungin kaduista oli pääkatu eli ruotsalaisen kauden Suuri Kuninkaankatu merkitty karttaan tummemmalla pisteytyksellä, samoin pohjoisrannasta niemen länsireunan poikki kulkeva entinen Maaherrankatu. Muut kadut eivät erotu kartasta erityisen hyvin. Rakennusten sijainnista voidaan kuitenkin päätellä, että ainakin ylätasanteen idänpuoleinen pitkittäiskatu oli jossain muodossa olemassa; samaten ruotsalaisen kauden "alakaupungin" rakennukset olivat siten sijoittuneita, että vanha katuverkko vielä erottui rakennusten lomasta. Kartta kokonaisuudessaan kuitenkin kertoo sen, että kaupungissa oli sen kuvaamana hetkenä paljon autiotontteja ja asutus oli hajanaista ja vaatimatonta. Kaupungin korttelirakenteesta tai korttelien koosta ei kartan perusteella voida tehdä päätelmiä – kartan mukaan kaupungin asutus oli vain hajaantunut katujen varsille ilman että korttelit olisivat selkeästi erottuneet kaupunkirakenteesta. Tonteista tai niiden pinta-aloista kartta ei myöskään anna paljoa tietoa. "Yläkaupungissa" karttaan on merkitty katkoviivalla muutamien rakennusten ympärille merkintöjä, jotka lienevät tarkoittaneet tonttia tai aidattua pihatilaa.

Uppsalan kartan pääasiallinen tarkoitus lienee ollut kaupungin rakennuskannan kuvaaminen. Verrattaessa karttaan merkittyjä rakennuksia muihin Lappeenrantaa kuvaaviin karttoihin – niin Laskovskin vuoden 1758 tilannetta kuvaavaan karttaan kuin 1700-luvun loppupuolen tilannetta kuvaaviin karttoihin – vaikuttaa rakennuskannan kuvaus varsin luotettavalta ja perusteelliselta aina rakennusten mittasuhteita myöten. Kartan kuvaa Lappeenrannasta ennen 1770-lukua vahvistavat myös kaupungissa käyneiden silminnäkijöiden kuvaukset.

Kaupungin ylätasanteella sijaitsi kartan mukaan 66 rakennusta, alatasanteilla taas 78, ja pappilan alueelle oli merkitty 7 rakennusta. Karttaan lienee merkitty koko kaupunkiniemen rakennuskanta. Viipurin kuvernementin kuvernöörin Nikolai Engelhardtin mukaan kaupungissa oli vuonna 1767 kirkon lisäksi 87 taloa. Engelhardtin ja Uppsalassa säilytettävään karttaan merkittyjen rakennusten lukumääräero selittynee sillä, että Engelhardt käytti talo-termiä ennen kaikkea hallinnollisessa mielessä eikä erotellut ajan kaupunkitaloon kuuluvia rakennuksia toisistaan, kun taas Uppsalan karttaan oli selvästi joissakin kohdissa merkitty useita samaan taloon kuuluvista rakennuksista.

Kartan rakennuskantaa kuvaavan yksityiskohtaisuuden vuoksi on kiintoisaa verrata Uppsalan yliopiston karttaa ruotsalaisen kauden karttoihin ja tarkastella, mitä vuotta 1741 edeltävistä rakennuksista oli kaupungissa jäljellä. Ruotsalaiselta kaudelta oli jäänyt ainakin Lappeenrannan ja Lappeen seurakunnan yhteinen kirkko, joskin pohjakaavaltaan muuttuneena. Portin vieressä sijaitsi päävartio, tosin isompikokoinen kuin ruotsalaisten vartiorakennus – paikka oli tietenkin toiminnallisesti paras paikka vartiorakennukselle. Päävartiota vastapäätä ei kuitenkaan enää ollut ruotsalaisen kauden tullitupaa vaan kaksi pitkää makasiinirakennusta. Kirkon edustalla sijainneen hälytystorin muutkin rakennukset olivat kadonneet, eikä uusia rakennuksia enää ollut rakennettu regulariteetin mukaan. Pääkadun varrella ei enää esiintynyt yhtään ruotsalaisen kauden karttoihin merkittyä julkista rakennusta, kuten ei myöskään muiden ylätasanteen katujen varrella. Kirkon lisäksi ylätasanteen julkisista rakennuksista ainoastaan luoteisnurkan ruotsalaisaikaisen suuren ruutikellarin kohdalle tehtiin Uppsalan kartassa merkintä, joka antaisi ymmärtää, että rakennelma olisi voinut olla edelleen käytössä – joskaan ei välttämättä sellaisena kuin ruotsalaiskaudella.

8.3 Vuoden 1774 asemakaavasuunnitelma

Kesällä 1774 Viipurin kuvernementinkanslia lähetti Pietarin senaatin ukaasin Lappeenrannan komendantille siitä, että Lappeenrannasta tuli laatia kartta, jossa ilmenivät julkiset rakennukset ja niiden laatu. Kesällä 1775 taas hyväksyttiin Lappeenrannan asemakaavasuunnitelma.[6] Samaan aikaan senaatti oli vaatinut muistakin Vanhan Suomen kaupungeista vastaavat kartat.[7]

Vuoden 1774 kaavasuunnitelma ja linnoituksen vahvistaminen ja parantaminen, johon se tähtäsi, lähti liikkeelle sotilaallisista syistä. Linnoituslaitteiden osalta vuoden 1774 suunnitelmat myös suurelta osalta toteutuivat.[8] Kaavan laatimiseen vaikutti epäilemättä myös se, että kaupungin rakennukset olivat vaatimattomia ja osittain regulariteetin vastaisesti sijoitettuja. Kaupungin ulkonäkö ei vastannut sen asemaa hallinnollisena keskuksena.[9]

Varsinainen  asemakaavakartan nykyinen sijainti ei ole tiedossa, mutta Suomessa säilyneen arkistoaineksen ohella varuskunta- ja linnoituskaupungin uudesta asemakaavasuunnitelmasta saadaan kuitenkin tietoja Pietarissa laivaston keskusarkistossa säilyneistä Vanhan Suomen linnoituksia kuvaavista atlaksista ja yksittäisistä kartoista.[10] Varuskuntakaupungin uutta asemakaavasuunnitelmaa voidaan tarkastella atlaksesta, joka oli laadittu "insinöörikenraali ja ritari Mordvinovin" johdolla. Kansilehteen tehdyn merkinnän mukaan atlas ajoittuu vuoteen 1780,[11] joskin on syytä olettaa, että ainakaan Lappeenrantaa kuvaavat karttalehdet eivät kuvaa tilannetta vuonna 1780 –  karttoihin ei ollut merkitty jo vuonna 1780 rakennettuja rakennuksia eivätkä esikaupungit esiinny kartoissa samankaltaisina kuin toteutuneena 1770-luvun puolivälin jälkeen.

Karttalehdet ovat melkoisen varmasti linnoituskaupungin vuoden 1774 linnoitus- ja asemakaavasuunnitelmaa kuvaavia karttoja. Lähdemateriaalin perusteella ei kuitenkaan voida päätellä, että kartat olisivat fyysisesti juuri se asemakaavasuunnitelma, joka laadittiin todennäköisesti vuonna 1774 ja hyväksyttiin vuonna 1775. Atlaksen karttoihin on kuitenkin varmasti käytetty vuoden 1774 kartoituksen materiaalia tai ainakin kartoituksen perusteella syntynyttä kaavasuunnitelmaa. Siten atlaksen Lappeenrantaa kuvaavat lehdet on kyllä voitu laatia vuonna 1780, mutta vanhemman materiaalin pohjalta.

Mordvinovin atlaksen tai muiden Pietarin laivaston keskusarkiston kartastojen alkuperää ei tässä yhteydessä ole mahdollista käsitellä laajemmin. On kuitenkin huomattava, että atlaksia laadittiin ainakin keskushallinnon tarpeisiin, esimerkiksi vuonna 1776 keisarinna Katariina II:lle esiteltiin historiallinen kuvaus Venäjän linnoituksista, johon liittyi myös linnoituksia kuvaava atlas.

Mordvinovin kartastossa on kolme Lappeenrannan linnoitusta kuvaavaa lehteä, numerot XXV, XXVI ja XXVII. Järjestysnumerolla XXV merkityssä kartassa kuvattiin linnoitusniemi ja sen lähiympäristö, maastonmuodot vastasivat muun karttamateriaalin mukaan alueen topografiaa.. Kartta numero XXVI taas esitteli Lappeenrannan linnoituksen uuden asemakaavasuunnitelman tarkemmin. Kartassa XXVI linnoitusniemi oli sijoitettu karttakuvan vasempaan reunaan ja kartan alareunassa oli leikkaukset linnoitusvalleista. Vasemmanpuoleinen leikkaus oli pääportin vieressä sijaitsevasta corps de gardesta etelärantaan, nykyiselle Kaupunginlahdelle asti – leikkauksessa näkyy myös rakennettavaksi suunnitellun kasarmin eteläinen julkisivu sekä toisen suunnitellun kasarmin eteläpääty. Toinen leikkaus oli linnoituksen itäportin eli Vesiportin vierestä itärinnettä pitkin osapuilleen hiukan kauempana sijaitsevan Halkosaaren tasalle rantaan.

Kolmas Mordvinovin atlaksessa oleva Lappeenrannan linnoitusta 1770-luvulla esittävä kuva, numero XXVII, on perspektiivikuva linnoituksesta. Kyseessä lienee ainoa Lappeenrantaa kuvaava muu kuin karttapiirros 1700-luvulta. Verrattaessa perspektiivikuvaa atlaksen muihin linnoitusta kuvaaviin karttoihin todennäköisimmäksi perspektiivikuvan piirtämispaikaksi osoittautuu linnoituksen edustalla sijainnut Myllymäki, johon atlaksessa on merkitty etulinnake ja johon todellakin myöhemmin rakennettiin Nikolain mukaan nimetty etulinnake. Tätä käsitystä vahvistaa se, että 1800-luvulla Nikolain etulinnakkeen raunioille rakennetusta näkötornista otetut useat valokuvat osoittavat linnakkeen piirtyvän mäeltä kuvattuna lähes Mordvinovin atlaksen kuvan mukaisena.

Perspektiivikuvan "aitoutta" –  siis sitä että se tai sen luonnos oli tehty itse paikalla Lappeenrannassa – vahvistavat jotkut kuvassa esiintyvät kiintoisat ja atlaksen kahdesta muusta kartasta poikkeavat piirteet. Perspektiivikuvaan oli nimittäin piirretty linnoitusniemen länsirantaan, vanhaan Ruotsin vallan aikaiseen hallintokeskukseen, puisto ja joitakin yksittäisiä rakennuksia. Länsirantaan oli merkitty myös lähellä eteläisiä vallituksia sijainnut ruutikellari, jota ei atlaksen kahdessa pohjakartassa esiinny. Sen, että länsirannassa todella oli linnoituslaitteista huolimatta rakennuksia 1700-luvun lopussa, vahvistavat muut lähteet.  Myös länsirannan puisto, "Maaherran puisto", on yhä olemassa. Kaikkia Mordvinovin atlaksen lehden XXVII esittämiä rakennuksia ei kuitenkaan voi varmentaa muista lähteistä. Esimerkiksi kuvan alareunassa, Tyysterniemeen johtavan tien ja linnoitusvallien väliin oli perspektiivikuvassa piirretty rakennusryhmittymä, jonka tarkoitus jää hämäräksi. Rakennukset kuitenkin lienevät olleet todellisuudessa olemassa – ainakin on vaikea kuvitella mitään tähdellistä syytä, miksi rakennukset olisi kuvaan piirretty, jollei niitä olisi ollut olemassa.

Mordvinovin atlaksen Lappeenrannan asemakaavasuunnitelmaa kuvaavissa kartoissa linnoituksen kadut oli sijoitettu kohtisuoraan toisiaan kohtaan. Etelästä pohjoiseen linnoituksen pääportilta lähtien kulki kaupungin läpi leveä pääkatu. Katu oli merkitty muita katuja leveämmäksi. Itä-länsisuunnassa pääkadun katkaisi viisi linnoituksen ylätasanteen mittaista poikkikatua. Keskimmäinen poikkikatu, idästä Vesiportin luota lähtevä ja pääkadun päävartion luona leikkaava, oli hieman leveämpi kuin muut poikkikadut. Leveämmät pääkadut siis muodostivat linnoitusniemen ylätasanteen neljään osaan jakavan ristin. Etelästä pohjoiseen suuntautuvan pääkadun lisäksi voidaan linnoituksesta eritellä muutama samansuuntainen kadun osa. Kaakkoiskulmassa kulki ortodoksisen kirkon takana kahden korttelin mittainen katu ja luoteiskulmassa muodostui suunniteltujen kasarmirakennusten ja kaupunkikorttelien väliin pitkittäiskatu. Lisäksi vallitusten yläreunaa seurasi karttojen mukaan alue, jota ainakin muutamassa kohdassa voi nimittää kaduksi.

Vuoden 1774 asemakaavasuunnitelma ei ollut pelkästään sotilasrakentamista jaotteleva kaava. Tärkeä tekijä oli Lappeenrannan asema provinssin hallintokeskuksena. Asemakaavasuunnitelman mukaan kaupungin keskustaan tuli umpikulmainen tori, jonka sivustoille suunniteltiin sijoitettaviksi komendantin, insinöörikomennuskunnan ja upseerien asuinrakennukset sekä käskynhaltijan kansliarakennukset. Keskusaukion ei ollut tarkoitus toimia kauppatorina, vaan kaavassa oli keskusaukion ja luterilaisen kirkon väliin, vastapäätä ortodoksista kirkkoa, sijoitettu U-volyyminen kauppahalli, jonka edessä oli tilaa kaupankäyntiä varten. Linnoituksen keskusaukion ympärillä sijaitsivat siis sotilaallisen ja hallinnollisen vallan edustajien rakennukset, ja aukion keskelle oli vielä sijoitettu päävartio. Varuskuntakaupungin asuinrakennukset, sotilaskasarmit, varastot ja makasiinit oli kaavassa sijoitettu ylätasanteen laitamille lukuun ottamatta pohjoisrantaan sijoitettuja kasarmeja. Yksityisille asuinrakennuksille oli varattu linnoituksen pohjoisreunasta kolme korttelia sekä ortodoksisen kirkon ympäriltä kaksi korttelia. Ranta-alueet olivat jääneet linnoituslaitteiden vyöhykkeeksi, joskin kaavasuunnitelmaan liittyvässä perspektiivikuvassa länsirannassa oli vielä joitakin rakennuksia.

Rakennuskorkeus rajoittui vuoden 1774 asemakaavasuunnitelmaa kuvaavien karttojen mukaan yhteen kerrokseen. Leveät kadut ja matalat, joskin pinta-alaltaan suuret rakennukset aiheuttivat sen, että asemakaavasuunnitelman mukainen katutila oli ominaislaadultaan matala ja leveä. Katuseinämä pyrittiin saamaan tiiviiksi sijoittamalla usein koko korttelin mittaisiksi suunnitellut uudisrakennukset suorakulmaisesti katujen varsille. Niiltä osin kuin katua ei reunustanut rakennus, oli katutilaa luomassa aita. Erityisesti julkisten rakennusten sijoittelulla korostettiin kaupungin etelästä pohjoiseen lävistävää pääkatua. Kadun merkitystä kuvastaa se, että 1770-luvusta alkaen sitä alettiin kutsua Isoksi kivikaduksi.

Linnoituksen alue siis toimi vuoden 1774 kaavasuunnitelmassa varuskunnan sijoituspaikkana, linnoituksena sekä hallintokeskuksena. Siviiliasutus siirrettiin Paldon ja Viipurin esikaupunkeihin, jotka insinöörikomendantin käskyllä liitettiin kuuluvaksi kaupunkialueeseen. Mordvinovin atlaksen kartoissa esikaupungeista kuvattiin vain Viipurin esikaupunki osalta ja sekin kaikesta päätellen vain alustavana suunnitelmana, joka myöhemmin muuttui suuresti.  Kiintoisaa on kuitenkin huomata, että esikaupungin suunnitelma toisti periaatteessa myös linnoitusmäen kaavan rakennetta, vaikkakaan esikaupunki ei kaavasuunnitelman mukaan liittynyt suoraan linnoituksen kaavarakenteeseen, vaan oli ikään kuin oma erillinen kaupunkinsa. Molemmissa oli suorakaiteen muotoiset korttelit sijoitettu yhden pääkadun ympärille pitkä sivu katulinjaa vastaan. Siten kaava-alueesta muodostui pitkä ja kapea. Molemmille "kaupungeille" oli myös suunniteltu rakennettavaksi umpikulmainen tori symmetrisesti keskelle kaupunkia.

Siviiliasutuksen esikaupunkeihin siirron syynä oli ainakin se, että linnoitusniemellä ei linnoituslaitteiden lisärakentamisen jälkeen enää olisi ollut samalla tapaa tilaa siviilirakentamiselle. Etenkään niemen ranta-alueet eivät uusien linnoituslaitteiden rakentamisen jälkeen enää olisi soveltuneet asutukselle. On toisaalta muistettava, että siviilien ja venäläisten sotilaiden suhteet eivät aina olleet erityisen sydämellisiä ja että sotilaat ovat voineet pitää laajaa siviiliasutusta linnoitusalueella myös linnoituksen turvallisuuden kannalta vaarallisena.

8.4 Toteutunut kaupunkirakenne vuoden 1774 asemakaavasuunnitelman jälkeen

Lappeenrantaan suunniteltiin jo vuonna 1778 uutta kaavaa. Kaavasuunnitelmista ei ole säilynyt tarkkoja tietoja, eivätkä lähteet kerro huomattavista asemakaavamuutoksista.[12] Ne lienevät lähinnä täydentäneet vuoden 1774 asemakaavasuunnitelmaa linnoituslaitteiden tarvitsemien alueiden hankkimisen ja esikaupunkien kaavoituksen osalta.

1770-luvun jälkeen ei linnoitusalueelle enää suunniteltu varsinaista uutta asemakaavaa.

1780-luvulle tultaessa ei linnoitukseen ollut ehditty rakentaa kaikkia asemakaavan esittämiä julkisia rakennuksia. Rakennustyön ilmeisestikin katsottiin sillä erää riittävän, sillä vuodelle 1780 ajoittuvan atlaksen kartta mainitsee vuonna 1773 aloitettujen rakennustöiden kestäneen 8 vuotta ja siten töiden olleen 1780-luvun alussa valmiina. Rakennustyöt olivat maksaneet 45 854 ruplaa 9 kopeekkaa. Töissä todellakin seurasi rakennusten osalta hiljaisempi kausi, sillä seuraavan, tammikuussa 1794 päivätyn Lappeenrantaa kuvaavan kartan mukaan linnoitukseen ei ollut rakennettu kuin muutama puurakennus lisää. Linnoituslaitteiden rakentamista oli sen sijaan jatkettu vuosien 1788–1790 Kustaan sodan jälkeen 1770-luvun puolivälin suunnitelman mukaisesti.[13]

Ennen 1770-luvun puoliväliä tehty linnoitustöihin liittynyt asemakaavoitus oli ratkaiseva kaupungin tulevaisuudelle. Kaavasuunnitelman kantava periaate, siviiliasutuksen ja sotilaallisten toimintojen erottaminen toisistaan, toteutui kaavasuunnitelman mukaan. Siten vuoden 1774 asemakaavasuunnitelma aloitti 1800-luvulle asti kestäneen kehityksen, jossa linnoitusalue toimi muusta kaupungista erillisenä varuskuntakaupunkina. Toisaalta kaavasuunnitelma ei kaikilta yksityiskohdiltaan toteutunut linnoituksessa. Kuitenkin kaavasuunnitelman mukaan rakennettiin Lappeenrannan ensimmäiset kivirakennukset. Kaavasuunnitelma toteutui pääsääntöisesti myös katuverkon osalta.[14]

1790-luvun loppupuolella myös lopullisesti luovuttiin toteuttamasta vuoden 1774 asemakaavasuunnitelmaa kokonaisuutena. Vielä vuonna 1794 – yli vuoden  kreivi Suvorovin Suomesta poistumien jälkeen – esitettiin vuoden 1774 asemakaavasuunnitelman rakennukset vaaleammalla värillä ja toteutetut tummemmalla.[15] Vuosisadan vaihteeseen ajoittuvissa kartoissa ei enää tällaista "kaksoisesitystä" esiinny, vaan karttoihin on merkitty vain rakennettu kaupunki.

Vuoden 1774 asemakaavasuunnitelmasta oli 1790-luvun puoliväliin tultaessa toteutunut kaavasuunnitelman pääajatus – linnoituksen varaaminen varuskunnan ja hallinnon käyttöön sekä siviiliasutuksen eriyttäminen erikseen kaavoitettuun esikaupunkiin. Linnoitusniemelle sijoitettu hallinto- ja sotilasrakennusten ympäröimä tori taas toteutui vain osittain. Rakentamatta jäivät torin ja pääkadun reunoille suunnitellut käskynhaltijan kanslia sekä kauppahalli. Myöskään kaikkia vuoden 1774 kaavan sotilasrakennuksia ei rakennettu. Linnoitus jäi siten entistä enemmän varuskunnan käyttöön, kun otetaan huomioon vielä se, että Lappeen kirkko rakennettiin vuoden 1790 tulipalon jälkeen Suuren esikaupungin kupeelle.

Lisätietoja Lappeenrannasta ja sen asemakaavan toteutumisesta 1790-luvulla, Suvorovin aloittamien linnoitustöiden päätyttyä, saadaan Valtionarkistossa säilytettävästä päiväämättömästä, mutta todennäköisesti 1790-luvun puoliväliin ajoittuvasta kartasta. Kartta on arkistossa maanmittaushallituksen karttojen kokoelmassa. Kartta kuvaa sen oikeassa alareunassa olevan tekstin mukaan Lappeenrannan linnoitusta, molempia esikaupunkeja sekä lähistöllä olevia erilaisia asumuksia.

Verrattuna säilyneisiin venäläisten linnoitusupseerien tekemiin linnoitustöiden kulkua esitteleviin selostuskarttoihin, on huomionarvoista, ettei kartassa esitetty lainkaan linnoitusvallituksia. Sen sijaan sotilasrakennukset esitettiin, kivirakennukset värillisinä. Kiintoisaa on, että kartassa on ainoana 1700-luvulta säilyneenä karttana esitetty siviiliasutus niin tarkkaan, että esikaupunkeihin on merkitty kortteli- ja jopa tonttinumerot. Karttaan on myös merkitty Saimaan laivaston rakennukset.

Linnoitusniemellä sijaitsi kartan mukaan yhteensä 53 rakennusta. Kortteleita niemelle oli merkitty 7 kappaletta. Kaikki korttelit sijaitsivat kartan mukaan linnoituksen ylätasanteella. Korttelinumerointi eteni ylätasanteen eteläosasta pohjoiseen. Tasanteen etelästä pohjoiseen halkaisevan pääkadun itäpuolella sijaitsi viisi korttelia, länsipuolella neljä. On kuitenkin huomattava, etteivät korttelimerkinnät kata koko aluetta, vaan osa ylätasanteesta on niemen rantojen tavoin merkitsemättä korttelinumeroin. Voitaneen ajatella, että linnoituksessa korttelinumerointi esitti selkeästi olemassa olevaa asutusta: korttelit oli muodostettu mäellä sijaitsevien, käytössä olevien talojen ympärille. Sen sijaan joutomaana tai sotilaskäytössä olevaa aluetta ei katsottu tarpeelliseksi mitata ja merkitä korttelialueeksi. Linnoitusniemen länsireunalla olevaa vanhaa Ruotsin vallan aikaista hallintokeskusta ei myöskään merkitty erilliseksi kortteliksi.

Siviiliasutus oli keskittynyt linnoitusniemestä kaakkoon sijaitsevaan esikaupunkiin. Siinä oli kaksi pitkittäiskatua ja kolme etelästä pohjoiseen suuntautuvaa poikittaiskatua. Kadut jakoivat esikaupungin kahdeksaan suorakaiteen muotoiseen kortteliin. Lisäksi esikaupungista koilliseen sijaitsi vapaasti järven rannan tuntumaan sijoitettuja taloja. Kauimpana koillisessa sijaitsi Lappeen pappilan rakennusryhmä. Vuonna 1792 valmistunut Lappeen kirkko sijaitsi esikaupungin eteläpuolella, aivan neljännen korttelin vieressä.

Viipuriin ja Savonlinnaan johtavien teiden risteyksessä sijaitsevan esikaupungin eli Suuren esikaupungin ensimmäinen kortteli sijaitsi lännessä. Korttelissa oli vain kaksi tonttia, joista molemmilla sijaitsi kartan mukaan vain kaksi taloa. Korttelin eteläpuolella sijaitsi vielä erillinen yhden tontin ja talon "kortteli". Toinen kortteli sijaitsi ensimmäisestä korttelista itään ja se oli kaupungin suurin. Suorakaiteen muotoiselle alueelle oli sijoitettu 12 tonttia, joilla sijaitsi yhteensä 27 rakennusta. Toinen ja seitsemäs kortteli olivat samankokoisia, kolmatta ja kuudetta oli ilmeisestikin Viipurin tien linjauksen vuoksi pitänyt kaventaa niukasti. Tien eteläpuolella sijaitsevat korttelit neljä ja viisi taas olivat leveydeltään puolet täysistä kortteleista. Puolikkaissa kortteleissa oli myös vähemmin tontteja ja taloja: neljännessä korttelissa oli vain 5 tonttia, joilla oli yhteensä 7 rakennusta. Suuren esikaupungin kahdeksas kortteli oli itäisimpänä; se ei ollut yhtä pitkä kuin muut korttelit, ja leveydeltään se oli puolet kokonaisista kortteleista.

Korttelit oli periaatteessa muodostettu suorakaiteen muotoisista tonteista, joskaan kaikki tontit eivät kartan piirtämishetkellä olleet samankokoisia tai edes tiukan suorakulmaisia. Tonttien kapeampi sivu oli aina kadun puolella, ja rakennukset oli tiiviimmän katutilan aikaansaamiseksi sijoitettu tontin kadunpuoleiseen sivuun. Korttelin leveys muodostui aina kahdesta peräkkäin olevasta tontista. Kortteleiden ja tonttien sijoittelu Suuressa esikaupungissa vastaa siten pitkälti jo Lappeenrannan ensimmäisen asemakaavan aikaa 1600-luvun puolivälissä. Kuitenkin kadun leveys oli Suuressa esikaupungissa suurempi kuin 1600-luvun kaupunkiniemellä, joten katutilasta oli muodostunut 1600-luvun kaupunkiin verrattuna erilainen.

Suuren esikaupungin lisäksi Lappeenrannassa oli vielä toinen esikaupunki. Valtionarkiston kartan mukaan kaupunki oli sijoitettu linnoitusniemeltä länteen, Tyysterniemeen päin kulkevan tien ja rannan väliseen kaistaleeseen. Alueella oli vain yksi kortteli, joka oli kartassa merkitty numerolla IX. Siellä sijaitsi vain 26 taloa. Alueen talot oli sijoitettu maastoon rantaviivan muotojen mukaan, eikä rakentamisessa kartan mukaan noudatettu samanlaista säännöllistä ruutukaavaa kuin Suuressa esikaupungissa. Pienemmän esikaupungin tonttikoko lienee kuitenkin ollut osapuilleen sama kuin toisessakin esikaupungissa, sillä Tyysterniemeen johtavan maantien ja rannan välissä ei kartassa ollut enää muuta katua, vaan tien ja rannan välinen kannas vastasi Suuressa esikaupungissa käytettyjen tonttien pituutta.

Suurta ja Pientä esikaupunkia ei kartassa nimetty. Muut lähteet kuitenkin osoittavat kaupunkien niminä käytetyn Suuren esikaupungin osalta nimiä Suuri esikaupunki tai Viipurin esikaupunki, Pienen esikaupungin osalta taas Paldo tai Paldon esikaupunki tai vain Pieni esikaupunki. Kartan lounaisosaan oli sijoitettu Meriesikaupunki-nimen saanut kaupunginosa. Kyse ei ole esikaupungista siinä mielessä kuin sana perinteisesti käsitetään ja kuten se voidaan käsittää Lappeenrannan Suuressa esikaupungissa ja Paldossa. Hauhon rantaan sijoitetussa Meriesikaupungissa sijaitsivat Saimaan laivaston venevajat ja rakennukset. Merisotilaiden käytössä oli kartan mukaan 13 rakennusta, tämän lisäksi vielä erikseen nimetty pajarakennus, varasto ja Haminaan johtavan tien varressa sijaitseva vartiotalo. Näiden lisäksi oli Saimaan laivaston veneille rakennettu suojat, jotka oli vielä ympäröity paalutuksella. Meriesikaupungin lähettyvillä sijaitsi myös siviiliasutusta. Alueelta linnoitukseen johtavan tien varrella sijaitsivat Terperin ja Puhakan kylät tai ennemminkin talot.

Valtionarkiston kartan mukaan asutus ja rakennuskanta oli siten Lappeenrannassa 1790-luvun puolivälissä keskittynyt pääosin sotilaskäytössä olleisiin linnoitukseen ja Meriesikaupunkiin ja toisaalta siviilikäytössä olleisiin Suureen ja Pieneen esikaupunkiin. Hajanaisia taloja ja asutusta sijaitsi kartan mukaan lisäksi Suuren esikaupungin jatkona nykyisen Kaupunginlahden rannalla, "Dysterniemessä" eli nykyisessä Tyysterniemessä (talot laivaston), sekä Viipuriin johtavan tien varrella oli vielä postitalo.

1790-luvun jälkipuolisko oli linnoituksen rakentamisen kannalta hiljaista aikaa. Asemakaavan ja linnoituksen kaupunkirakenteen osalta tärkein muutos oli vuonna 1792 palaneen luterilaisen kirkon tontin muuttaminen sotilasrakennusten tontiksi, tontille rakennettiin kolme kivikasarmia. Muuten asemakaavaan ei enää tehty vuoden 1774 asemakaavan tapaisia suuria muutoksia. Linnoituksen umpikulmaista keskusaukiota ei rakennettu suunnitelman mukaisesti, vaan hallinnollisen keskusaukion tilalle muodostui kaksi aukiota. Vuoden 1774 suunnitelmasta toteutui aukion pohjoisosa, jonka päävartio sulki omaksi aukiokseen etelästä. Sen eteläpuolella komendantin talon edessä taas sijaitsi isompi aukio, komendantin talon, upseerirakennusten, muonamakasiinin ja ylätasanteen reunan paalutuksen reunustama aukio. Aukio oli luonteeltaan varuskunnan paraatiaukio tai "äksiisikenttä".

Vuosisadan vaihteen molemmin puolin Lappeenrannan insinöörikomennuskunta laati linnoituksesta laajoja selostuspiirustusten sarjoja. Selostuspiirustuksissa

linnoitusta kuvaaviin karttoihin merkittiin vallitukset sekä linnoituksessa ja sen ympäristössä sijaitsevat rakennukset. Rakennuksista tehtiin myös erilliset piirustukset. Näistä myös annettiin käyttötiedot karttoihin ja piirustuksiin kirjoitetuissa selitteissä. Piirustukset osoittavat linnoituksen kaupunkirakenteen vakiintuneen 1790-luvun puolivälin tilanteeseen.

Vuonna 1803 Aleksanteri I:n tarkastaessa linnoituksen se katsottiin jo täysin valmiiksi. Tämän jälkeen ei Lappeenrannassa enää ennen linnoituksen lakkauttamista  vuonna 1810 tehty asemakaavamuutoksia, jotka olisivat ratkaisevasti vaikuttaneet vuoden 1774 kaavasuunnitelman perusteella vuosisadan vaihteeseen mennessä rakennetun kaupungin kaupunkirakenteeseen.

Myös sotilasrakennukset olivat suurimmalta osaltaan valmiita. Ylätasanteen pohjoispäähän rakenteilla olleista tykistön kivimakasiineista saatiin toinen valmiiksi kevättalvella 1803, toisessa oli kesän koittaessa vielä perustuksen teko kesken ja työt jatkuivat kesällä. Makasiinien ohella suurimmat työt kohdistuivat linnoituksen pääportin eli Viipurin portin kunnostukseen. Portti sai marraskuussa 1803 päättyneen työkauden aikana sen harmaakivestä muuratun ulkoasun, joka sillä on vielä nykyäänkin.

Linnoituslaitteet ja rakennukset pidettiin kuitenkin kunnossa. Tässä vaiheessa muun muassa etelärinteen linnoituslaitteet ja nuolilinnake suojattiin aidalla. Sillä ei ollut puolustuksellista merkitystä, vaan se lienee ennemminkin rakennettu estämään kaupunkilaisten kotieläinten pääsy valleille. Koristeelliset puuaidat näyttävät muutenkin olleen 1800-luvun linnoituksen varuskuntamiljöölle ominaisia.

Vielä vuonna 1809 kiinnitettiin linnoituksen ylläpitoon huomiota. Silloin muun muassa korjattiin länsirannan vallitusta ja korjattiin sotilasrakennuksia. Lisäksi suunniteltiin rakennettavaksi suuri kasarmirakennus ja uusi ruutikellari linnoituksen ylätasanteen luoteisnurkkaan. Suunnitelmat eivät kuitenkaan toteutuneet, sillä Suomen sodan jälkeen strategisen merkityksensä menettänyt linnoitus ja varuskunta Lappeenrannassa lakkautettiin. Paikalle jäi enää vaatimaton vartiomiehistö ja insinöörikomennuskunta valvomaan ja huoltamaan rakennuksia.

8.5 Varuskuntakaupungin rakennukset venäläisellä kaudella

1750-luvun puolivälin jälkeen Ruotsin puolella sijaitsevassa osassa Suomea kaupunkirakentaminen on jaettu kahteen eri tyylikauteen: vuosien 1743–1775 väliseen kauteen, jota on nimitetty hyödyn ajaksi, sekä vuosien 1775–1809 väliseen klassismin aikakauteen. Liliuksen mukaan hyödyn kaudella kaupunkien rakennuskantaan tulivat mukaan kaksikerroksiset puutalot ja mansardikatot. Nämä tyylipiirteet edelleen vahvistuivat kustavilaisella kaudella. Kaupunkien perinteisen yksikerroksisen ja satulakattoisen puutalon rinnalle tulivat joko satula-, auma- tai mansardikatolla katetut kaksikerroksinen rakennus, kahdesta siivestä muodostuva vinkkelitalo ja pseudovinkkelitalo.  Valtaosa taloista oli ilmeisesti hyvin pitkään hirsipintaisia. Seinät yleensä kuitenkin punamullattiin ja ikkunankehykset maalattiin. Ulkoseinien vuoraus yleistyi vain hyvin hitaasti. Pohjakaavoissa karoliininen pohjakaava yleistyi porvariston asuintaloissa.[16]

Lappeenrannassa kaupunkikuvalle olivat aiemman linnoituskauden tapaan tyypillisiä lukuisat sotilasrakennukset. Siviilirakennusten ulkonäöstä ei ole säilynyt kovin paljon tietoja. 1770-luvulta lähtien siviilirakentamisen valvonnan keskittyessä sotilasviranomaisille kiinnitettiin huomiota rakennusten edustavuuteen eikä enää itse linnoituksessa sallittu turvekattoisia rakennuksia.[17] Kaupunkia kuvaavien pohjakarttojen mukaan siviilirakennukset olivat ainakin vielä 1790-luvulla suorakaiteen muotoisia, kulmatonteille ei yleensä ollut rakennettu vinkkeli- tai pseudovinkkelitaloja.[18]

Venäläisellä kaudella Lappeenrantaan rakennetut sotilasrakennukset olivat funktioltaan samoja kuin jo ruotsalaisella kaudella. Edelleen tarvittiin upseerien ja miehistön majoitusrakennuksia, varastorakennuksia ja työrakennuksia. Puusta rakennetut sotilasrakennukset olivat ruotsalaisen kauden tapaan mahdollisimman yksinkertaisia ja käytännöllisiä konstruktioita. 1770-luvulta lähtien tuli rakennuksiin kuitenkin uusia tyylipiirteitä. Vanhan Suomen sotilasarkkitehtuuria tutkineen Rainer Knapaksen mukaan alueelle kehittyi 1700-luvun lopussa oma klassistinen provinssiarkkitehtuurinsa, joka vastasi Venäjän muissa provinsseissa vallalla ollutta tyyliä.[19] Knapaksen mukaan tyylille ominaiset piirteet olivat voimakkaasti profiloidut kattolistat, kevyet pilasterit seinäpinnoilla, kellon muotoiset tornien katot ja korostetut aumakatot. Klassistisia piirteitä täydensivät balustradit, rustikoinnit ja kattoikkunat.[20]

1770-luvulla provinssiklassismia sovellettiin Knapaksen mukaan komendantintaloihin, päävartioihin, vartiorakennuksiin, kasarmeihin ja upseerien sekä esikuntien rakennuksiin Haminassa, Lappeenrannassa, Käkisalmessa ja Viipurissa. Rakennukset pohjautuivat sotakollegion tykistö- ja linnoituskanslian tyyppipiirustuksiin. 1790-luvulla rakennettiin pääasiassa julkisivultaan äärimmäisen yksinkertaisia, vain kattolistan ja ikkunapenkin koristamia kasarmeja. 1800-luvun alussa otettiin kasarmeissa käyttöön uusi avoin pohjakaavatyyppi ja julkisivuja koristivat enää kattolista ja usein aumakatto kattoikkunoineen.[21]

Venäläisen kauden kasarmirakennukset eivät itse asiassa poikenneet perusvolyymiltään ruotsalaisen kauden rakennuksista. Tyypillistä rakennuksille oli edelleen matala rakennusrunko ja korkea kattoikkunoin varustettu aumakatto. Tähän tyyppiin antoi kuitenkin lisänsä 1770-luvun  klassisismi ja ennen kaikkea arvokkaampi rakennusmateriaali. Pohjakaavoiltakaan venäläiset sotilasrakennukset eivät erityisemmin eronneet ruotsalaisen kauden rakennuksista. Lappeenrantaan 1770-luvun aikana tehty kivikasarmi, jossa talon läpi kulki eteinen ja sen molemmille puolille oli ryhmitetty tuvat, vastasi ennen pikkuvihaa laaditun Haminan kaksikerroksisen puuparakin suunnitelmapiirustuksen pohjakaavaa. 1790-luvun lopussa rakennettujen kolmen kivikasarmin pohjakaava taas oli periaatteessa aivan samankaltainen kuin ruotsalaisen insinööriupseerin ennen pikkuvihaa Haminaan suunnitteleman upseeriparakin pohjakaava.

Venäläisen kauden sotilasrakennusten mallipiirustusten ja niiden mukaan rakennettujen rakennusten esikuvina eivät varmaankaan olleet ruotsalaiset puuparakit, vaan sekä Ruotsin että Venäjän sotilasrakentajilla olivat esikuvina mannereurooppalaiset sotilasrakennukset. Voidaan havaita ainakin ranskalaisen Belidorin vuonna 1729 ilmestyneen ja venäjäksi vuosina 1765 ja 1802 käännetyn insinööritaidon oppaan mallipiirustusten pohjakaavoissa esiintyvän samalla tapaa järjestettyjä pohjakaavoja kuin Lappeenrannan kasarmirakennuksissa ja esimerkiksi Viipurin portin corps de garde -rakennuksessa.

Linnoituksen ja varuskunnan käyttöön rakennettiin 1740-luvulta lähtien useita erityyppisiä rakennuksia. Ne olivat yleensä puusta ja monet olivat hyvin lyhytikäisiä. Kokonaistilanteen selvittämiseksi voidaan tarkastella, mitä rakennuksia insinöörikomennuskunta sisällytti karttoihinsa vuonna 1803, linnoituksen rakennustöiden pääasiallisesti valmistuttua.

Linnoituksessa ja Nikolain etulinnakkeessa sijaitsivat seuraavat kiviset rakennukset:

Komendantin talo

Päävartio

Corps de garde eli Viipurin portin vartio

Sotilaskasarmit (5 kpl)

Ruutikellari

Insinöörikunnan paja

Tykistön makasiinit (2 kpl)

Kasarmi, kaponieeri ja ruutikellari Nikolain etulinnakkeessa

Puisia rakennuksia oli runsaasti, niistä insinöörikomennuskunnan laatimat kartat erittelivät eri ryhmiin seuraavat:

Komendantin talon puinen siipi

Insinöörijoukkojen talo

Varuskuntapataljoonan yliupseerien asuintalot

Tykistön yliupseerien asuintalot

Sotilaskasarmit

Verstaat

Varastot

Tykistön laboratorio

Vaja

Paja

Varuskuntapataljoonan varasto

Muonavarastot

Varalla oleva varastomakasiini

Pataljoonan sairaala

Ruutikellari

Tuomio- ja vankitiloja

Kaupungin koulu

Asukaskorttelit

Linnoituksen ulkopuolella sijaitsivat

Kenttävarustukset ja niiden vartiot

Nikolain etulinnake ja siellä kivinen kasarmi, kaponieeri ja ruutikellari

Suomalainen kirkko

Suuri esikaupunki

Pieni esikaupunki

Saimaan laivaston venevajat

Vartio

Merihallinnon palvelijoiden asunnot

Merihallinnon päällikön asuintalo

Muonahallinnon heinälatoja

Kalkkikiven louhimiseen ja kairaamiseen käytetty alue rakennuksineen

Postipiha

Papin talo

Puhakan kylä

Maanmittari Londinin talo

Venäläisen kauden rakennuksista ovat Lappeenrannassa säilyneet Suuren kivikadun varrella sijainneet Viipurin portin corps de garde, kolme kasarmirakennusta, kirkko, komendantin talon kivinen osa, ylätasanteen pohjoisosan kaksi harmaakivistä makasiinia ja luoteisosan kaksi kasarmirakennusta sekä Viipurin esikaupungin puinen kirkko. Jo tässä vaiheessa voidaan esittää jäljempänä käsitellyn aineiston perusteella laadittu taulukko, josta käyvät ilmi näiden Lappeenrannan vanhimpien rakennusten rakennusajat.

Rakennus                               rakennusaika

Komendantin talo                   1778

Kasarmi n:o 4                         1779

Corps de garde                      1778

Ortodoksinen kirkko              1782–1785

Kasarmi n:o 8                         1798

Luterilainen kirkko                  1792

Pääkadun varrella

sijaitsevat 3 kasarmia              1798

Harmaakiviset makasiinit         1802–1803

8.5.1 Komendantin talo

Linnoituksen komendantti asui Lappeenrannassa pitkään yksityistalossa. Ensimmäinen komendantti, kapteeni Kuprianov, asui 1740-luvulla viipurilaisen kauppiaan Kristian Sesemanin Lappeenrannassa sijaitsevassa talossa. Myöhemmin hän siirtyi kauppias Henrik Schmidtin taloon. 1750-luvun alussa komendantille oli nimetty oma rakennus, jossa hän ei kuitenkaan kaikesta päättäen asunut ainakaan koko aikaa; 1750-luvun puolivälissä komendantti nimittäin asui postimestarin virka-asunnossa. 1764 kaupunkiin saapunut komendantti Barbot de Marni taas asui aluksi venäläisen kauppiaan luona, mutta vaati kaupunkilaisia rakentamaan itselleen oman talon. Komendanttia varten myös rakennettiin oma rakennus puusta, sillä Marnin komendantinkauden jälkeiseen aikaan ajoittuvat myöhemmät lähteet kertovat kaupungissa sijainneen "vanhan komendantin talon". Uusi komendantin talo eli nykyisin linnoituksen kaupunginosan käräjätalona toimiva rakennus taas rakennettiin kivestä vanhan talon jatkeeksi.

Linnoituksen komentaja oli kaupungin ylin henkilö. Kaupunki toimi sotilaiden ehdoilla ja komendantti oli varuskunnan päällikkö. Komendantin talo taasen oli varuskuntakaupungin kaupunkikuvassa yhtä tärkeä kuin komendantin asema. Komendantin kivisen talon rakentaminen liittyi Lappeenrannan linnoituksen merkityksen kasvuun ja sitä kautta vuoden 1774 asemakaavan toteuttamiseen.

Komendantin talon suunnittelijoista ei ole säilynyt tietoja. Myös rakennusaikaiset suunnitelmapiirustukset puuttuvat. Knapaksen mukaan ajan sotilasrakennuksille oli kuitenkin tyypillistä, että ne seurasivat Pietarin sotakollegion mallisuunnitelmia – kuitenkin usein paikallisin poikkeuksin. Komendantin talolla ei linnoituksen muiden talojen tapaan ole siten välttämättä yhtä suunnittelijaa, vaan linnoitusupseerit ovat todennäköisemmin suunnitelleet ja rakentaneet rakennukset kollektiivisesti samaan tapaan kuin jo linnoituksen ruotsalaisella kaudella.

Säilyneen kiviosan (numero 1A) julkisivuja jäsentävät ikkunoiden väliin muodostetut vertikaalit, pilasterimaiset seinänosat. Ikkuna-aukkojen ylä- ja alapuolella on vaakasuorat koristelistat. Julkisivun keskiosaa korostavat hieman muusta seinätasosta ulkonevat neljä kaksoispilasteria. Yksikerroksista rakennusta kiertää profiloitu tiilinen räystäslista.

Komendantin talon ulkoasua on muuttanut suuresti kattomuodon vaihtaminen satulakatoksi. Aiemmin rakennuksessa oli laudasta tehty aumakatto. Rakennuksen julkisivu oli aiemmin, kuten nykyäänkin, linnoituksen keskiaukiolle päin. Fasadi kaksoispilastereineen korosti rakennuksen arvoa linnoituksen muiden rakennusten joukossa.  Valtionarkistossa säilytettävän, 1790-luvun loppuun ajoittuvan Viipurin kuvernementin rakennuksia kuvaavan atlaksen mukaan julkisivu olisi ollut vielä rikkaammin koristeltu; keskiosan pilasterit olisivat kannattaneet attikaa ja sen huipulla olevaa uurnakoristetta. Atlaksen fasadipiirustuksen luotettavuus on kuitenkin jo aiemmin asetettu kyseenalaiseksi, ja Pietarin laivaston keskusarkistossa säilynyt insinöörikomennuskunnan Lappeenrannassa 13.kesäkuuta 1799 laatima fasadikuva vahvistaa epäilykset: Viipurin kuvernementin atlaksen kuvaamia attikaa ja uurnaa ei rakennuksessa ollut.

Komendantin taloon liittynyt puinen osa, ns. vanha komendantin talo (numero 1B) toimi uuden valmistuttua muun muassa Lappeenrannan varuskuntapataljoonan majurin asuntona. Rakennuksessa oli laudasta rakennettu aumakatto, ja se oli koristettu klassistisin ikkunalaudoin. Rakennuksessa oli seitsemän huonetta, eteinen ja kolme sisäänkäyntiä. Kivisessä komendantin talossa oli kymmenen huonetta ja eteinen. Vuonna 1803 talon huoneista oli viisi komendantin ja pataljoonan komentajan Tromberin hallussa ja kaksi huonetta sotatuomarin käytössä. Muut kolme olivat vapaina ja niissä asuivat kenraalikunnasta vierailevat.

Vanhan ja uuden komendantintalon pohjakaavat olivat hyvin samankaltaiset. Sisäänkäynti molempiin oli pihan puolelta, puiseen osaan tosin myös kivirakennuksen julkisivun puolelta, mutta kuitenkin puurakennuksen länteen osoittavan julkisivun vastakkaiselta puolelta. Pihan puolen huoneet olivat pienempiä kuin fasadipuolen. Pihan puolella sijaitsivat muun muassa keittiöt. Julkisivupuolella huoneet taas olivat isompia ja edustavampia. Molempien rakennusten pohjakaavalle on myös tyypillistä, että julkisivun puoleisten huoneiden läpi avautuivat ovet linjassa koko talon pituudelta. Komendantin talon kokonaisuuteen kuului lisäksi tontin itäosassa pääty vesiportille johtavalle kadulle päin sijainnut huoltorakennus/talli. Vuonna 1800 sen tilalle rakennettiin aumakattoinen puinen talli.

Komendantin talon lisäksi linnoituksen ensimmäiset kivitalot ja rakennukset, joiden ulkonäköön kiinnitettiin eniten huomiota, olivat keskusaukiolla sijaitseva päävartio, Viipurin portin corps de garde ja yksi kivikasarmi. Rakennukset liittyvät vuoden 1774 asemakaavasuunnitelmaan sekä sijaintinsa että tyylinsä ja rakennusmateriaalinsakin perusteella. Rakennusten ajoituksen kannalta tärkein lähde on laivaston keskusarkistossa Pietarissa säilytettävä Suomen departementin linnoituksia ja niiden rakennuksia kuvaava atlas. Atlaksen sivuista Lappeenrantaa kuvaavat sivut 31–38 (lehdet I–VIII). Lappeenrannan insinöörikomennuskunnan kesällä 1799 päiväämissä lehdissä

on rakennusten selostuksissa ilmoitettu rakennuksista myös rakennusvuodet. Atlaksessa komendantin talon rakennusvuodeksi ilmoitettiin 1778, "komendantin vartion" eli päävartion 1774, corps de garden 1778 ja satulakattoisen kivikasarmin 1779.

Kartaston rakennusajoille saadaan tukea myös muista lähteistä. Ainakin vuonna 1780 kiviset vartiorakennukset, komendantintalo ja kivikasarmi on merkitty linnoitusta kuvaavaan karttaan. Linnoituksen rakennusten ikää raastuvanoikeuden pöytäkirjojen perusteella selvittänyt Raimo Ranta taas ajoittaa sekä päävartion että corps de garden 1770-luvun puoliväliin. Ranta myös kirjaa tiedon vuonna 1774 myönnetystä pienestä vuosittaisesta määrärahasta päävartiossa sijaitsevien vankisellien lämmittämiseen.

8.5.2 Päävartio

Linnoituksen pääkatujen risteyskohdassa sijainneen päävartion (numero 2) julkisivu oli kohti Viipurin porttia, joka toimi linnoituksen pääporttina. Fasadipuolella oli kuuden pylvään muodostama pilarikäytävä. Pilareiden välien kohdalla sijaitsivat päävartion julkisivun puoleiset neljä ikkuna-aukkoa koristeineen. Oviaukon kohdalla pilareiden väli oli hiukan suurempi. Pilarikäytävässä oli vielä rakennuksen ikkunoiden välisellä osuudella seinässä pilasterit. Oviaukkoa korostettiin kaksoispilasterein. Rakennuksen aumakatossa oli julkisivun puolella kattoikkuna. Oleellinen osa rakennuksen pääjulkisivun arkkitehtuuria oli vielä rakennuksen mittainen, kolmeen suuntaan laskeutuva ja kolmiaskelmainen porras. Rakennuksen muista seinistä oli pohjoisseinämä kattolistaa lukuun ottamatta koristelematon. Vesiportille johtavan kadun puoleista seinää rytmittivät kulmassa sijaitsevat kaksoispilasterit ja yksi pilasteri keskellä rakennusta, Haminan portille johtavan kadun suuntaisella fasadilla kulmien kaksoispilasterien lisäksi myös kaksi keskemmälle seinää sijoitettua pilasteria.

Päävartiossa oli neljä huonetta ja rakennuksen keskellä sijainnut eteinen. Pohjoiseen Savonlinnan portille päin oli yksi ikkuna, itään Vesiportille avautui kaksi ikkunaa ja länteen Haminan portille samoin kaksi ikkunaa. Eräässä säilyneessä suunnitelmapiirustuksessa oli päävartion huonetiloja varattu upseerille, sotilaille, varuskunnan kassalle ja vangeille.

Päävartiolla, vaikka se olikin kooltaan pienempi kuin esimerkiksi Viipurin portin corps de garde, oli linnoituksessa merkittävä periaatteellinen merkitys komendantin vartiona. Päävartiossa muun muassa säilytettiin linnoituksen tunnuksia, lippua ja avaimia. Kun tarkastelee rakennuksen sijoittamista vuoden 1774 asemakaavaan, keskelle toriaukiota ja porteilta suuntautuvien teiden leikkauspisteeseen, tuntuu selvältä, että asemakaavan laatijat halusivat korostaa päävartiota ja niitä arvoja, joita se edusti.

8.5.3 Viipurin portin corps de garde

Viipurin portin corps de garde (numero 3) sijaitsi linnoitukseen tultaessa portin vasemmalla puolen. Viipurin portilla sijaitsi vartiorakennus jo 1750-luvulla. Tällöin kyseessä oli kuitenkin puurakennus. Uuden tiilestä rakennetun suorakaiteen muotoisen rakennuksen fasadi oli kohti Suurta kivikatua. Julkisivun keskeinen elementti oli päävartion tapaan avoin pilarikäytävä. Corps de gardessa pilarikäytävän muodosti balustradiaidan lisäksi kaari-aihe, lakikivin varustetut arkkivoltit, joiden väleihin oli sijoitettu pilasterit kannattamaan voimakkaasti profiloitua kattolistaa. Oviaukon kohtaa korostettiin julkisivussa leveämmällä kaarella.

Corps de gardessa oli muiden sotilasrakennusten tavoin aumakatto, johon oli julkisivun puolelle sijoitettu molemmin puolin oviaukkoa kaksi kattoikkunaa. Päävartion tavoin oli corps de gardessakin pylväskäytävän sisäseinän ikkunoiden ja oven väleihin sijoitettu pilasterit. Suurta kivikatua korkeammalla sijaitsevan rakennuksen edustalla oli myös kolmeen suuntaan laskeutuva porras. Pääjulkisivun lisäksi oli rakennuksen lyhyille sivuille sijoitettu rakennuksen kulmiin pilasterit ja kattolista kiersi koko rakennuksen. Pohjakaavassa oli eteinen koko rakennuksen levyinen; eteisen eteläpuolella sijaitsi kolme pientä huonetta ja pohjoispuolella yksi, koko rakennuksen mittainen huone.  Huoneiden käyttö ilmenee jo rakennuksen nimestä: rakennuksessa majailivat ne sotilaat, jotka kulloinkin huolehtivat pääportin vartioinnista, avaamisesta ja sulkemisesta.

8.5.4 Kiviset sotilaskasarmit

Ensimmäiset kasarmirakentamiseen liittyvät pyrkimykset tulivat Venäjälle vasta Pietari Suuren aikana. Hänen aikanaan ei kuitenkaan vielä edetty rakentamisessa järjestelmällisesti tai laajamittaisesti, ja suunnitelmat raukesivat Pietarin kuolemaan. Pietarin jälkeen kasarmeja rakennettiin jokseenkin satunnaisesti. Asenteet kasarmien rakentamiseen kuitenkin muuttuivat 1700-luvun jälkipuoliskolla. Fabritsiuksen mukaan keisari Paavali I noudatti periaatetta, jonka mukaan kasarmit eivät olleet tarkoitetut vain sotilaiden majoittamiseen, vaan ne olivat koulu, jossa kasvatettiin parempia sotilaita. Paavalin aikana alkoivatkin ensimmäiset merkittävät kasarmien rakennustyöt niin Pietarissa kuin provinsseissakin. Paavalin seuraajan Aleksanteri I:n aikana laajat kasarmien rakennustyöt jatkuivat.

Aluksi rakennettiin pääosin kaartin kasarmeja Pietariin, sittemmin myös Moskovaan ja provinssikaupunkeihin – etenkin rajaseuduille. Linnoituksissa kasarmeja rakennettiin etenkin jos siviilimajoitusta ei ollut saatavissa. Keep mainitsee Baltian maiden olleen poikkeus muuhun valtakuntaan verrattuna: siellä aatelisto rakennutti jo varhain sotilaille erityisiä majoitusrakennuksia eli "Quartierhäusereita". Kasarmien rakentaminen yleistyi Keepin mukaan 1800-luvun alkupuolella.

Sotilaat eivät paikallisella tasolla itse olleet innostuneita asumaan kasarmeissa. Venäjän joukoista oli 1700-luvulla vain pieni osa majoitettuina kasarmeihin tai kaupunkeihin; suurin osa oli majoituksessa maaseudun viljelijöiden rakennuksissa. Majoituksessa oltiin suurin osa vuotta, siitä poistuttiin vain kesäharjoitusten tai sotien aikana.  Kasarmit eivät kuitenkaan olleet suosittuja sotilaiden keskuudessa – elämä paikallisen väestön majoituksessa katsottiin vapaammaksi. Kasarmit miellettiin palveluspaikoiksi, lisäksi kasarmien on huomautettu olleen epäterveellisiä ja ylikansoitettuja, lian ja epäjärjestyksen pesiä. Siviilimajoituksessa myös lämmitykseen ja muuhun huoltoon liittyvät rasitukset jäivät suurelta osaltaan siviilien niskoille. Lappeenrannastakin on vielä 1760-luvulla tietoja siitä, että sotilaita ei suostuttu muuttamaan heille rakennettuihin kasarmeihin, vaan heitä pidettiin mieluummin siviilimajoituksessa.

Linnoitusniemellä sijaitsi viisi kivistä sotilaskasarmia. Näistä vanhin sekä käytöltään että ulkoasultaan muista kasarmeista jossain määrin poikkeava sijaitsi ylätasanteella, pääty Haminan portille ja länsirantaan johtavan tien varrelle päin (numero 4). Erään vuodelle 1780 ajoittuvan kartan mukaan rakennus oli tykistön upseerikasarmina, vuonna 1795 rakennuksen taas mainittiin olevan kivinen sotilaskasarmi, ja ainakin 1800-luvun alussa rakennuksessa toimi varuskuntapataljoonan sairaala. Kasarmin rakentaminen ajoittuu samaan 1770-luvun puolivälissä tapahtuneeseen linnoituksen kaavoittamis- ja rakentamiskauteen kuin kivisen komendantintalon sekä päävartion ja corps de garden rakentaminen. Rakennus valmistui viimeisenä 1770-luvun kivirakennuksista, vuonna 1779. Rakennus oli muista myöhemmin pystytetyistä kivikasarmeista poiketen satulakattoinen.

Rakennuksen julkisivu osoittaa sen kuuluvan myös tyylillisesti päävartion ja corps de garden kanssa samaan vaiheeseen. Fasadille on ominaista selkeä ja niukka klassististen elementtien käyttö. Julkisivun kuusitoista ikkunaa ja kaksi oviaukkoa oli reunustettu samantyyppisillä klassistiseen muotokieleen pohjautuvilla koristeaiheilla kuin komendantin talossakin. Myös ikkunat sijaitsivat komendantin talon tapaan seinäpinnasta sisäänvedetyissä komeroissa. Siten komeroiden väliin jäävistä kapeista vertikaaleista osista muodostui koko seinän mittainen pylväikkö, jota kattolistan alla yhdisti julkisivun mittainen horisontaali seinän osa. Oviaukkoja taas korosti niitä ympäröivä voimakkaasti profiloitu ja kattolistaan asti ulottuva kehys. Korkeassa satulakatossa sijaitsi oviaukkojen yläpuolella kaksi kattoikkunaa ja vielä niiden yläpuolella rakennuksen savupiiput.

Rakennuksen pohjakaava oli tiukan symmetrinen. Keskellä rakennusta sijaitsi umpinainen seinä. Sen molemmin puolin sijaitsevat kasarmin osat olivat toistensa peilikuvia. Kasarmin puolikkaan jakoi kahtia rakennuksen läpi kulkeva eteinen – kasarmista oli uloskäynti molemmille puolille. Eteisestä oli käynti taas symmetrisesti sen molemmilla puolin sijaitseviin neliönmuotoisiin huoneisiin. Kasarmissa siis oli kahdeksan samankokoista huonetta ja kaksi eteistä. Tulisijat sijaitsivat alun perin eteisissä, mutta myöhemmin rakennettiin jokaisen huoneen nurkkaan vielä oma uuninsa.

Seuraavat kivikasarmit rakennettiin linnoitukseen 1790-luvulla. Kasarmeista kolme (numerot 5, 6 ja 7) sijoitettiin vuonna 1792 palaneen luterilaisen kirkon kohdalle, vastapäätä ortodoksista kirkkoa. Alueelle oli vuoden 1774 asemakaavassa suunniteltu sijoitettavaksi U-volyyminen kauppahalli eli gostinnyj dvor. 1790-luvulla linnoitus oli kuitenkin jo niin selkeästi vain varuskunnan käytössä, että kasarmien rakentamista pidettiin tärkeämpänä. Nämä kolme samankaltaista kasarmirakennusta sijoitettiin asemakaavaan siten, että niiden päädyt olivat kohti Suurta kivikatua, ortodoksisen kirkon fasadi kadun toisella puolella osui kahden eteläisimmän kasarmin väliin. Lisäksi rakennettiin vielä neljäs samaa tyyppiä oleva kasarmi (numero 8). Se sijoitettiin 1770-luvulla rakennetun kivikasarmin jatkeeksi, paikalle johon jo 1770-luvun puolivälin kaavassa oli suunniteltu kasarmirakennusta.

Rakennusten valmistumisvuonna 1798 suuret rakennushankkeet heijastuivat koko kaupungin elämään, sillä sotilaiden voimat eivät yksinään riittäneet kasarmien rakentamiseen. Insinöörikomennuskunta kuulutti kirkossa Rannan mukaan kaupunkilaisia ja lappeelaisia töihin. Kirvesmiehille komennuskunta oli valmis maksamaan 50 kopeekkaa päivässä ja tavallisille työmiehille 30 kopeekkaa. Lisäksi kaupunkiin tuli talvikeleillä kuljettaa kiviä kolmen virstan etäisyydellä lähisaarista.

Vuonna 1798 rakennettujen neljän kasarmin julkisivuarkkitehtuuri poikkeaa 1770-luvun eli Katariina II:n kauden sotilasrakennuksista. Verrattuna kaksikymmentä vuotta aikaisempiin rakennuksiin olivat uudet kasarmit pelkistetympiä. Julkisivuissa ei ollut enää 1770-luvun tapaan pilastereita eikä profiloituja ikkunankehiä. Kun 1770-luvun puolivälissä rakennetussa kasarmissa ikkunat sijaitsivat seinäpinnasta sisäänvedetyissä komeroissa, niin vuoden 1789 kasarmeissa ikkunat oli puhkaistu suoraan seinälinjaan ja ainoastaan ikkunan alalauta erkani seinälinjasta. Molemman kauden rakennuksilla oli kuitenkin ulkoarkkitehtuurissaan myös yhteisiä piirteitä. Rakennuksissa oli suhteellisen korkealta perustalta nouseva matala runko-osa ja korkea katto, useimmiten aumakatto. Siinä sijaitsivat symmetrisesti sijoitetut ikkunat. Vuonna 1798 rakennettujen kasarmien julkisivuarkkitehtuuriin kuului oleellisena osana 1770-luvun tapaan tiilistä muurattu kattolista.

Vuoden 1798 kasarmien pohjakaavat poikkeavat myös jossain määrin 1770-luvun puolivälissä rakennetusta kasarmista. Tässä oli kaksi oviaukkoa, kaksi koko rakennuksen läpi kulkevaa eteistä ja yhteensä kahdeksan samankokoista majoitushuonetta. Vuoden 1798 kasarmeihin sijoitettiin kuitenkin vain yksi oviaukko. Eteiset ulottuivat vanhemman kasarmin tapaan läpi koko rakennuksen. Enää ei kuitenkaan jokaisesta tuvasta ollut omaa sisäänkäyntiä eteiseen, vaan uloimpana sijaitseviin majoitushuoneisiin piti kulkea toisen tuvan läpi. Siten vuoden 1798 kasarmityypissä eteinen jakoi kasarmin kahteen nelihuoneiseen blokkiin. Vuoden 1798 pohjakaava oli epäilemättä tehokkaampi kuin 1770-luvun: kun eteistilaa oli vähemmän, voitiin huoneisiin majoittaa enemmän sotilaita. Parantunut tehokkuus ei liene kuitenkaan parantanut kasarmeissa majailevien sotilaiden asumisen laatua, koska uloimpiin tupiin joutui aina kulkemaan välissä olevan majoitushuoneen kautta.

8.5.5 Puukasarmit

Sotilaita ei venäläisen kauden alussakaan majoitettu Lappeenrannassa pelkästään yksityismajoitukseen. Linnoitukseen 1770-luvulta lähtien rakennettujen yhteensä viiden kivikasarmin lisäksi siellä sijaitsi useita puukasarmeja. Ne saattoivat usein olla hyvin vaatimattomia, parakkimaisia, eikä niiden käyttöikä välttämättä ollut kovin pitkä. Jo vuonna 1745 ilmoitettiin kaupungissa olevan useita pieniä kasarmeja. Nämä sijaitsivat linnoitusniemen länsirannalla, lähellä entistä maaherran residenssirakennusta. Rakennukset olivat huonokuntoisia ja palovaarallisia. Majoitusrakennukset ovat saattaneet olla Lappeenrannan valloituksesta jäljelle jääneitä entisiä kauppiastaloja tai myöhemmin paikalle siirrettyjä tai rakennettuja hirsirakennuksia. Länsirannassa joka tapauksessa sijaitsi vielä venäläiskauden alussa 1750-luvulla runsaasti rakennuksia. Länsirannan kasarmirakennukset eivät kuitenkaan olleet pitkäikäisiä, sillä linnoitustöiden edistyttyä länsirantaan jäi enää siviilihallinnon käytössä olevia rakennuksia eli provinssikanslian käytössä oleva talo, ruutikellari ja muutama varuskunnan varastorakennus.

Vuonna 1756 rakensivat kaupunkilaiset sotilaille kasarmirakennuksia. Niitä oli kaksi, joista toinen valmistui talvella 1756–1757. Toinen oli pitkään keskeneräinen ja valmistui aivan 1750-luvun lopussa. Kasarmi oli kuitenkin vielä pitkään tyhjillään ja sitä käytettiin 1760-luvun alussa heinävarastona.

Majoitusrasituksen vaivaamat kaupunkilaiset pyrkivät edelleen rakentamaan kasarmeja ja ehdottivat vuonna 1766, että kaupunkiin rakennettaisiin uusi kasarmi. Vuosikymmenen vaihteesta on myös tietoja vanhan kasarmin purkamisesta ja uuden rakentamisesta sen tilalle. Näiden puurakenteisten kasarmien sijainnista tai ulkoasusta ei ole kuitenkaan säilynyt tarkempaa tietoa.

1780-luvun tilanteesta muodostuu jo selkeämpi kuva. Raastuvanoikeuden pöytäkirjoissa vuodelta 1786 säilyneen kaupungin rakennusten inventoinnin mukaan linnoituksessa sijaitsi tällöin kivisen kasarmin lisäksi yhteensä kolme puista kasarmia ja tykkimiesten majoitustalo. Kaksi kasarmeista sijaitsi kaupungin pohjoisosassa. Kolmannella on saatettu tarkoittaa provinssikanslian korpraalille ja kuuden miehen vahvuisen vartiolle vuonna 1757 valmistunutta rakennusta.

Inventoinnin mainitsemalla tykkimiesten majoitustalolla lienee tarkoitettu tykistön käytössä ollutta pientä linnoitusniemen luoteisosassa sijainnutta tykistön puukasarmia. Suorakaiteen muotoinen ja aumakattoinen rakennus oli sijoitettu pitkä sivu ylätasanteen pohjoisimman poikkikadun varteen (numero 9). Pääty oli kohti pääkadun länsipuolella sijainnutta luoteisosan pitkittäiskatua. Kasarmin pohjakaava oli äärimmäisen yksinkertainen. Suorakaiteen muotoinen rakennus koostui kahdesta samankokoisesta huoneesta, joiden välissä oli eteinen. Eteisestä oli myös käynti ullakolle. Julkisivun puolella huoneissa oli kaksi ikkunaa. Yksinkertaista ja symmetristä julkisivua jäsensivät lisäksi korkean aumakaton kaksi katto-ikkunaa. Eteiseen johti kaksiaskelmainen leveähkö porras. Rakennuksessa oli ainakin 1800-luvun alussa lautakatto.

Rakennus rakennettiin jo ennen vuoden 1774 asemakaavasuunnitelmaa, 1700-luvun lopussa rakennusvuodeksi ilmoitettiin 1770. Vuoden 1774 asemakaavasuunnitelmassa sen tilalle oli suunniteltu neljää suurta kasarmirakennusta. Näistä rakennettiin loppujen lopuksi 1770-luvulla vain yksi. Vuonna 1798 valmistui toinen kivikasarmi luoteisnurkkaan, mutta vielä tällöinkin jäi puukasarmi paikalleen. Kuitenkin jo vuonna 1803 insinöörikomennuskunta raportoi rakennuksen olevan huonokuntoinen ja tyhjä. Kasarmi purettiin vihdoin vuosikymmenen lopussa.

Kaksi muuta puukasarmia sijaitsivat linnoituksen pohjoisosan ranta-alueella. Vuoden 1774 asemakaavasuunnitelmassa linnoituksen pohjoisrantaan oli suunniteltu rakennettavaksi kaksi aumakattoista kasarmirakennusta ja niiden väliin varastorakennus. Puurakennukset esiintyvät kartassa vuodelta 1780 ja 1790-luvun loppupuolen karttamateriaalissa, mutta eivät enää vuosisadan alun rakennustöitä kuvaavissa kartoissa. 1800-luvun alussa linnoituslaitteiden rakennustyöt nimittäin etenivät pohjoisrantaan ja kasarmit purettiin niiden alta.

1790-luvun loppuun ajoittuvassa Viipurin kuvernementin atlaksessa on esitetty Lappeenrannan kohdalla piirustuksessa n:o 6 vanhaksi kasarmiksi nimetyn kasarmirakennuksen puolikasta kuvaava julkisivu- ja pohjapiirustus. Rakennuksen pohjakaava on näkyvältä osaltaan identtinen linnoituksen vanhimman, 1770-luvun alussa rakennetun satulakattoisen kivikasarmin kanssa. Fasadi taas muistuttaa vuonna 1798 rakennettujen neljän aumakattoisen ja keskenään samankaltaisen kivikasarmin julkisivuja.

Pietarissa säilyneisiin atlaksiin kuuluvien, Lappeenrannan insinöörikomennuskunnassa laadittujen piirustusten mukaan puukasarmien pohjakaavat todella olivat identtisiä satulakattoisen kivikasarmin kanssa. Toiseen piirustukseen liittyvän maininnan mukaan rakennus oli rakennettu vuonna 1778, siis vuotta ennen satulakattoista kivikasarmia. Pietarin julkisivupiirustuksen mukaan Viipurin kuvernementin atlaksen julkisivun puolikas pitää paikkansa lukuun ottamatta savupiippujen lukumäärää – vuoden 1788 puukasarmeissa oli vuoden 1798 kasarmeihin verrattuna, erilaisesta pohjakaavasta johtuvina, kolme oviaukkoa ja enemmän savupiippuja. Julkisivuiltaan rakennukset eivät siten, etenkin kun muistetaan, että ne oli tehty puusta, olleet volyymiltään yhtä "tiiviitä" ja suljettuja kokonaisuuksia kuin kivikasarmit. Puukasarmit olivat lisäksi pidempiä.

1790-luvulla rakennettiin kaupunkiin lisää kasarmeja. Tällöin pyrittiin yleensäkin sijoittamaan Vanhan Suomen linnoituksiin enemmän joukkoja ja varastoja. Vuosikymmenen loppupuolella, vuonna 1798, valmistuivat linnoituksessa yhä edelleen sijaitsevat neljä jo mainittua samojen piirustusten mukaan rakennettua tiilikasarmia. Vuosisadan vaihteessa suunniteltiin Lappeenrantaan rakennettavaksi vielä kivistä kaksikerroksista kasarmia. Rakennus olisi vuodelta 1799 olevan kartan mukaan sijoitettu pääkadun varteen vuonna 1798 rakennettujen kolmen kasarmin ja corps de garden väliin. Kasarmisuunnitelman pohjakaava oli yksinkertainen ja noudatti 1700-luvun lopussa ja 1800-luvun alussa venäläisissä sotilaskasarmeissa käyttöön otettua pohjakaavatyyppiä.

Suorakaiteen muotoisen rakennuksen lävisti keskeltä molemmilta puoliltaan avoin eteiskäytävä, josta oli käynti molemmilla sivuilla sijaitseviin suuriin, avoimiin majoitustiloihin. Piirustuksen mukaan olisivat eteiskäytävästä myös johtaneet portaat toiseen kerrokseen. Majoitushuoneiden molemmissa päissä sijaitsivat suuret uunit. Makuulaverit kiersivät huonetilojen laidoilla, keskellä huoneita sijaitsivat katon tukipilarit. Suunnitellun rakennuksen ulkoarkkitehtuuri oli hyvin askeettista. Julkisivu oli täysin koristelematon. Ikkuna-aukot sijaitsivat symmetrisesti oviaukon molemmilla puolin. Rakennukseen olisi suunnitelman mukaan tullut korkea harjakatto, jota rytmittivät savupiippujen lisäksi kolme symmetrisesti sijoitettua kattoikkunaa.

Kesäkuussa 1800 päivätty suunnitelma ei kuitenkaan toteutunut. Suunnitellun rakennuksen sijaan rakennettiin kuitenkin vuonna 1800 puinen yksikerroksinen kasarmi ylätasanteen koillisosaan (numero 10).

Tykistön varuskunnan käyttöön valmistuneessa kasarmissa pohjakaava oli sama kuin suunnitellussa kivikasarmissa. Julkisivu kuitenkin poikkesi jo rakennusmateriaalin vaihtumisen vuoksikin suunnitellusta kivirakennuksesta. Yksikerroksisen puukasarmin ulkonäköön vaikutti tehokkaasti korkea kolmella kattolautarivillä suojattu ja kahdella kattoikkunalla varustettu aumakatto – kivirakennukseen oli suunniteltu satulakattoa. Puukasarmin seinäpinta ei ollut myöskään yhtä sileä ja eleetön kuin suunnitellun kivikasarmin. Puukasarmin julkisivun jakoi suorakaiteen muotoisiin ja neliömäisiin kenttiin kahdeksan kiviperustasta räystääseen ulottuvaa hirttä. Kentät sijaitsivat symmetrisesti: ensin oli neliömäinen kenttä, sen jälkeen kaksi suorakaiteen muotoista kenttää ja taas neliömäinen kenttä. Hirsillä oli kahtalainen funktio: toisaalta ne jäsensivät julkisivua pilastereiden tapaan, ja toisaalta ne kiinnitettynä seinän läpi kasarmin sisäpuolella olevaan pariinsa estivät tukipilarina pitkää seinämää pullistumasta. Tykistöjoukkojen kasarmiin liittyi vielä käymälä, joka oli rakennettu symmetrisesti kasarmiin nähden, tykistön hallussa olevan koko korttelin mittaisen alueen itäreunaan (numero 11). Rakennus valmistui samanaikaisesti kasarmin kanssa.

Linnoituksen rakennustöille ja varuskunnan kasarmirakennuksille oli välttämätöntä saada rakennustarvikkeita. Erityisen tärkeä rakennusaine oli kalkki. Tätä venäläiset valmistivat hiukan kaupungista etelään sijaitsevalla Ihalaisen tilan alueella. Kalkkitehtaalle rakennettiin vuonna 1801 myös kasarmi. Rakennus oli tehty hirsistä ja siinä oli lautakatto. Suorakaiteen muotoisessa kasarmissa oli  kaksi tupaa ja niiden välissä rakennuksen mittainen eteinen. Toinen, suurempi tupa oli tarkoitettu miehistön tai työläisten käyttöön. Sen lattiapinta-alan täyttivät lähes kokonaan seinustoilla ja lattian keskellä sijaitsevat makuulaverit. Lähellä tuvan keskustaa sijaitsivat vain laverin levyiset väliseinän osat. Nämä lienee rakennettu seinärakenteen tukemiseksi. Tuvan molemmissa päissä sijaitsivat uloslämpeävät uunit. Pienempi neliön muotoinen tupa lienee tarkoitettu aliupseereiden käyttöön. Senkin seinustoja kiersivät laverit ja siinä oli tulisija eteisen puoleisella seinällä. Isossa tuvassa oli vain kolme ikkunaa, jotka kaikki sijaitsivat julkisivun puolella. Pienessä tuvassa ikkunoita oli myös päädyn puolella.

8.5.6 Nikolain linnakkeen rakennukset

Nikolain linnakkeessa kaupungin edustalla sijaitsevalla mäellä oli ruutikellarin (numero 12) lisäksi kivinen kasarmirakennus (numero 13). Kasarmiin liittyi myös kivestä tehty kaponieeri, joka toimi tykistön varastona. Molemmissa oli turvekatto. Kasarmirakennuksessa liittyi satulakattoon eteläpäässä vielä lape. Kasarmirakennus ja ruutikellari sijaitsivat linnakkeen keskellä sijaitsevalla tasaisella alueella. Ruutikellari oli upotettu lähes kokonaan maan alle ja sijoitettu alueen itäosaan. Myös kasarmirakennuksessa oli suuri maanalainen kellariosa, jonka itäseinästä oli ilmanvaihtoaukko seinämän vieressä olevaan kivimuurauksella tuettuun kaivantoon. Majoitustilat sijaitsivat kellarin päällä suorakaiteen muotoisessa rakennuksessa. Keskeltä rakennusta johtivat portaat kellariin. Rakennuksen pohjoispäädyssä sijaitsi tynnyriholvattu ja satulakattoinen kaponieeri. Siihen oli käynti pohjoispäädystä, molemmilla sivuilla sijaitsivat kiviseinässä ampuma-aukot käsiaseille.

Suorakaiteen muotoisen kasarmirakennuksen pohjoispäädyssä oli tylppäkärkisen kolmion muotoinen osa. Huoneessa oli tulisija ja ikkunat kolmeen suuntaan. Huoneessa ei ollut makuulavereita, joten se ei liene toiminut majoitushuoneena. Huoneen muoto ja ikkuna-aukkojen sijoitus viittaisi siihen, että huoneen ensisijaisena funktiona olisi saattanut olla puolustus- tai vartiotarkoitus. Kasarmirakennus kuitenkin sijaitsi sen verran matalalla kolminkertaisten vallitusten sisällä, että on epävarmaa, näkyikö ikkunoista kauemmas kuin lähimmälle puolustusvallille. Kasarmin suorakaiteen muotoinen majoitusosa koostui kahdesta huoneesta. Majoituslaverit sijaitsivat huoneen päädyissä, ja keskellä lattiaa oli kahdessa rivissä kattoa tukevia parruja. Tulisijat sijaitsivat eteisseinillä.  Isosta eteisestä oli uloskäynti molemmille puolin kasarmia. Majoitushuoneissa oli kussakin kuusi ikkunaa.

Nikolain linnakkeen kasarmirakennus poikkeaa monessa suhteessa linnoituksessa sijaitsevista kasarmirakennuksista. Ne toimivat pelkästään majoitustiloina, kun taas etulinnakkeessa oli rakennuksen suunnittelussa otettu huomioon myös puolustukselliset tekijät. Tästä syystä muun muassa rakennuksen muoto poikkesi linnoituksen kasarmeista ja katto oli katettu turpeella.

Nikolain linnakkeen sotilasrakennukset rakennettiin 1790-luvulla samanaikaisesti etulinnakkeen vallitusten kanssa. Lappeenrannan insinöörikomennuskunnan selvitysten mukaan rakennusten valmistumisvuosi oli 1792. Vuodelta 1799 olevien rakennustietojen yhteydessä mainittiin erityisesti rakennukset tehdyn kreivi Suvorov Rimninskyn kaudella. Kasarmista sortui vuosisadan vaihteessa yksi seinä, ja se oli siksi jonkin aikaa tyhjillään. Myöhemmin, 1810-luvulla, kasarmissa sijaitsi muun muassa majoitushuone upseerille. Vuonna 1823 kasarmi purettiin.

8.5.7 Insinööritalo

Komendantin talon, vartiorakennusten ja kasarmien ohella merkittävimpiä Lappeenrantaan rakennetuista sotilasrakennuksista oli insinööritalo eli insinöörikomennuskunnan käytössä ollut rakennus (numero 14A/B). Hirsirakennus sijaitsi linnoitusniemen ylätasanteella, nykyisen radiotalon paikalla. Se muodosti keskusaukion umpinaisen koilliskulman. Insinööritalon asemakaavallinen sijainti liittää sen tärkeäksi osaksi vuoden 1774 asemakaavaa.

Kesäkuussa 1799 laaditussa selostuspiirustuksessa Lappeenrannan insinöörikomennuskunta ilmoittikin omassa käytössään olleen rakennuksen rakennusvuodeksi vuoden 1774. Rakennuksesta ei ole säilynyt Viipurin kuvernementin atlaksessa esitetyn fasadikuvan ohella kuin tämä insinöörikomennuskunnan laatima julkisivupiirustus. Sen mukaan insinööritalo oli pitkälti muiden 1770-luvun rakennusten kaltainen. Julkisivua jäsensivät koristeelliset ikkunapuitteet sekä kattoikkunoin varustettu korkea aumakatto. Kuvernementin atlaksen kuvaan rakennuksen ikkunalaudat oli piirretty vaatimattomammin koristelluiksi, oikeampi esitys lienee kuitenkin jälleen Pietarissa säilynyt insinöörikomennuskunnan itsensä päiväämä julkisivukuva.

Päärakennuksessa asui, ainakin vuonna 1803, kaksi insinöörijoukkojen yliupseeria. Kaksi rakennuksen huoneista toimi piirtämönä ja konttorina. Rakennus koostui kahdesta osasta. Suorakaiteen muotoinen osa sijaitsi keskusaukion itäkulmassa (numero 14A). Rakennuksen pääty oli kohti vesiportille johtavaa katua, kadun toisella puolen oli kivisen komendantintalon pääty. Insinööritalon toinen osa (numero 14B) taas sijaitsi aukion pohjoispäässä. Rakennukset olivat vain kulmistaan kiinni toisissaan. Rakennuksesta toiseen ei ollut varsinaista kulkuyhteyttä. Kuitenkin sijoittamalla rakennukset kulmittain muodostettiin keskusaukion koillisnurkkaan samantyyppinen umpikulma kuin L-volyymisessä komendantintalossa aukion kaakkoiskulmassa. Suorakaiteenmuotoinen päärakennus toimi insinööriupseerien asuin- ja työtilana ja pienempi, aumakattoinen rakennus oli insinöörijoukkoihin kuuluvien mestareiden ja palvelijoiden asuinrakennus. Joissakin linnoituksen rakennuksia kuvaavissa selvityksissä taloa nimitettiin insinöörijoukkojen kasarmiksi.

Molempiin rakennuksiin oli käynti pihan puolelta. Insinööritalossa pihan puolella oli lisäksi rakennuksen mittainen veranta, jonka päihin oli lisätty käymälät. Rakennuksen pohjakaava muistutti komendantintaloa siinä, että suurimmat huoneet oli sijoitettu keskusaukion puolelle. Pihan puolella taas sijaitsivat keittiö, eteiset ja palvelijoiden tilat. Aidatun piha-alueen reunoilla olivat insinöörikomennuskunnan apurakennukset, muun muassa kivinen paja. Päärakennus sisälsi periaatteessa kaksi huoneistoa, joita väliseinä erotti toisistaan. Huoneistojen pohjakaavat erikseen tarkasteltuna muistuttavat siviilirakentamisen puolelta eniten ns. sydänseinäistä pohjakaavatyyppiä. Siten insinööritalon voi ajatella koostuvan kahdesta yhteenliitetystä sydänseinäistä pohjakaavatyyppiä edustavasta rakennuksesta. Sen liitännäisenä olleen aumakattoisen kasarmin pohjakaava poikkeaa siviilirakentamisesta.

Myös tämän rakennuksen ovi oli insinöörikomennuskunnan tontin puolella. Ovea seurasi pohjakaavassa eteinen, josta oli käynti ullakon lisäksi sekä keskusaukion puolella sijainneeseen että rakennuksen luoteisnurkassa sijainneeseen huoneeseen. Keskusaukiolle päin sijainneeseen kulmahuoneeseen taas kuljettiin molempien muiden huoneiden läpi. Kasarmin pohjakaava koostui siten eteisestä ja kolmesta huoneesta, jotka ikään kuin kiersivät rakennuksen keskellä sijaitsevaa uloslämpeävää tulisijaa. 1800-luvun kuluessa kasarmin pohjakaavaa muutettiin useasti rakentamalla ja purkamalla väliseiniä.

8.5.8 Upseerirakennukset

Tärkeänä osana linnoitusniemellä sijaitsevan Lappeenrannan varuskunnan rakennuskantaa olivat varuskunta- ja tykistökomennuskunnan upseereille rakennetut asuinrakennukset. Näitä rakennuksia nimitettiin eri lähteissä upseerikasarmeiksi, upseeritaloiksi, yliupseerien asuintaloiksi tai esimerkiksi tykistön upseereiden asuintaloiksi. Rakennukset oli pääsääntöisesti ryhmitetty aselajeittain omille alueilleen,  joskus jopa omiin aidattuihin kortteleihin. Varuskuntapataljoonan hallinnassa olivat insinöörikomennuskunnan rakennuksia vastapäätä keskusaukion toisella puolella sijaitsevassa korttelissa olevat talot. Tykistön upseeritalot taas sijaitsivat keskusaukiosta pohjoiseen olevissa kortteleissa.

8.5.8.1 Tykistön upseeritalot

Tykistön upseereiden majoittamista varten oli linnoitukseen rakennettu kolme suorakaiteen muotoista, pienehköä puurakennusta. Niihin saatettiin silti majoittaa muitakin kuin tykistön upseereita; vuonna 1803 vastapäätä rakenteilla olevia tykkihalleja sijaitsevassa rakennuksessa (numero 15) asui varuskuntapataljoonan everstiluutnantti. Kahdessa muussa rakennuksessa (numerot 16 ja 17) asui kuitenkin tykistön yliupseereita. Tykistön upseeritalot sijaitsivat linnoituksen pääkadun, Suuren kivikadun, varrella. Ne oli sijoitettu pitempi sivu kadulle päin. Kaksi pohjoisinta rakennusta sijaitsi kadunkulmissa. Niiden päädyt olivat kohti tietä, joka lähti ruutikellarin luota linnoituksen ylätasanteen itäreunasta ja johti tykistön makasiinien kautta ylätasanteen länsireunassa sijaitseville kivikasarmeille. Rakennukset olivat kadun kulmiin ja pääkadun varteen rakennettuina aidattuine pihapiireineen tärkeä osa asemakaavan ja tiiviin, matalan ja leveän katutilan toteutumista linnoituksen pohjoisosassa.

Pääkadun itäpuolisessa korttelissa sijaitsevat kaksi rakennusta olivat pohjakaavaltaan ja kooltaan identtisiä. Suorakaiteen muotoisissa ja aumakattoisissa rakennuksissa oli rakennuksen päädyissä huoneet ja niiden keskellä läpi talon ulottuva eteinen. Eteinen oli varustettu väliseinällä. Huoneiden uunit sijaitsivat eteisen puoleisella seinällä. Myös eteisessä oli tulisija. Sen toinen puolikas lienee toiminut myös keittiönä. Eteisestä oli käynti myös ullakolle. Katon materiaali oli useimpien muiden linnoituksen rakennusten tapaan lauta.

Suuren kivikadun toisella puolen sijaitseva kolmas tykistön upseeritalo oli aivan samankaltainen kuin kadun toisella puolen sijaitsevat mutta kapeampi. Rakennuksien julkisivut olivat keskenään samankaltaisia. Mataline rakennusrunkoineen, korkeine aumakattoineen, katossa oven yläpuolella sijaitsevine kattoikkunoineen ja koristelemattomine julkisivuineen rakennukset noudattivat samaa tyyppiä kuin varuskunnan kasarmit lukuun ottamatta vuoden 1779 detaljoidumpaa satulakattoista kasarmia. Esimerkiksi tykistön miesten vuonna 1770 rakennetusta kasarmista upseerirakennusten julkisivut erosivat vain kattoikkunoiden määrän suhteen.

Lappeenrannan insinöörikomennuskunta ilmoitti vuonna 1799 kapeamman upseerirakennuksen rakennusvuodeksi 1770 ja kahden muun 1771. Rakennukset olisi siis rakennettu jo ennen vuoden 1774 asemakaavasuunnitelmaa. Muu lähdeaineisto tukee insinöörikomennuskunnan selostuspiirustuksen tietoa, joskin sen mukaan Suuren kivikadun länsipuolen upseeritaloa lienee joko siirretty asemakaavoituksen yhteydessä tai se on muuten rakennettu uudelleen – vuodelle 1780 ajoittuvan kartan mukaan rakennus olisi nimittäin sijainnut lyhyt pääty Suurta kivikatua vasten, 1790-luvun kartoissa rakennus jo kuitenkin sijaitsi pitkä sivu katua vasten. Rakennus ei toisaalta esiinny kaikissa 1790-luvun kartoissa, esimerkiksi vuonna 1803 rakennus kuitenkin oli käytössä. Kuitenkaan rakennus ei esiinny vuonna 1807 päivätyssä linnoitusta kuvaavassa insinöörikomennuskunnan kartassa. Näihin lähdemateriaalissa esiintyviin piirteisiin on saattanut olla syynä joko rakennuksen huonokuntoisuus tai esim. tulipalot – rakennusta ei siis aina olisi katsottu tarpeelliseksi esimerkiksi asumiskelvottomuuden vuoksi merkitä kartalle.

8.5.8.2 Varuskuntapataljoonan upseeritalot

Varuskuntapataljoonan yliupseerien käytössä oli linnoituksen keskusaukion luoteisnurkassa sijainnut aidattu kortteli, jossa sijaitsi kolme upseerirakennusta. Vuonna 1803 eteläreunassa sijaitsevissa kahdessa rakennuksessa asui esikunta- ja yliupseereita. Lähempänä linnoitusvalleja sijaitsevassa rakennuksessa (numero 18) asuivat yliupseerit ja keskusaukion reunalla sijainneessa (numero 19) varuskuntapataljoonan esikuntaupseeri ja pappi. Kolmas, korttelin koilliskulmassa sijainnut rakennus (numero 20) oli linnoituksessa komennuksella olevien, kunniavartiota pitävien Nevan musketöörirykmentin yliupseerien käytössä.

Varuskuntapataljoonan upseerirakennukset oli sijoitettu asemakaavallisesti kiintoisasti. Ne sijaitsivat vuoden 1774 asemakaavasuunnitelman edellyttämillä paikoilla. Pohjoisin, vuonna 1803 Nevan musketöörirykmentin yliupseerien käytössä ollut rakennus sijaitsi vastapäätä insinöörikomennuskunnan kasarmia ja muodosti siten toisen osan keskusaukion pohjoista seinämää. Asemakaavasuunnitelman mukaan keskusaukion kulman tuli kuitenkin olla umpikulma. Insinöörikasarmi ja insinööritalo oli siksi liitetty toisiinsa kulmistaan. Komendantintalon osalta aukion umpikulma taas oli muodostettu liittämällä kaksi rakennusta toisiinsa siten, että muodostui U-volyyminen rakennusmassa. Suorakaiteen muotoisen upseeritalon osalla kulman ongelma ratkaistiin toisella tavalla. Rakennus oli sijoitettu kortteliin siten, että vain osa siitä sijaitsi varsinaisella aidatulla upseeritalojen alueella. Ulos tuleva osa muodosti kulman pohjoissivun. Länsisivu taas muodostettiin upseeritalon seinästä lähtevällä aidalla, joka ulottui aina pääkatujen risteyksessä sijaitsevan toiseen upseeritaloon asti. Sen pitkä kylki muodosti yhdessä rakennusten välisen aidan kanssa umpikulman toisen kyljen.

Upseeritalojen välissä oli aidassa kaksi porttia, joiden arkkitehtonista muotoilua  ei valitettavasti voida lähdemateriaalin perusteella määritellä. Kahden keskusaukioon rajautuvan upseeritalon lisäksi koko korttelin laajuisella varuskuntapataljoonan upseeritalojen alueella oli myös kolmas rakennus alueen lounaisnurkassa. Tämä oli sijoitettu päävartion kupeessa sijaitsevan upseeritalon tapaan pohjois-eteläsuuntaan. Sen pääty oli siten keskusaukion poikki kulkevalle poikkikadulle päin. Myös näiden kahden upseeritalon välissä oli aluetta ympäröivässä aidassa kaksi porttia.

Rakennukset olivat muiden linnoituksen sotilasrakennusten tapaan suorakaiteen muotoisia hirsirakennuksia, joissa oli laudoilla katettu aumakatto. Ne olivat uloslämpeäviä kuten useimmat muutkin rakennukset. Insinööritalon tapaan kahdessa upseeritalossa oli ovien edustalla pihan puolella kuistit. Rakennusten julkisivujen koristeelliset ikkunanpuitteet liittivät rakennukset tyylillisesti aukion toisella puolen sijaitsevaan insinööritaloon.

Pohjakaavaltaan varuskuntapataljoonan upseerirakennukset olivat eri tyyppiä kuin linnoituksen muut sotilasrakennukset tai esimerkiksi tykistön upseeritalot. Yhteistä kaikille kolmelle varuskuntapataljoonan upseerien rakennukselle oli, että ne kaikki oli suunniteltu kahden huoneiston rakennuksiksi – siis kahden upseerin asunnoiksi. Insinöörikomennuskunnan kasarmia vastapäätä sijainneen upseerirakennuksen ovet olivat kohti keskusaukiota, etelään. Kummankin oven eteen oli tehty kolmiaskelmaiset ja kolmeen suuntaan laskeutuvat portaat. Huoneistojen pohjakaavat olivat toistensa peilikuvia. Ovesta päästiin eteiseen, joka tulisijasta päätellen toimi myös keittiönä. Eteisestä oli käynti sen vieressä keskusaukion puolella sijaitsevaan pieneen kamariin ja rakennuksen selkäpuolella sijaitsevaan eteisen ja pienen kamarin yhteenlaskettua pinta-alaa suurempaan huoneeseen. Isossa huoneessa oli kaksi ikkunaa pohjoisen puoleisella takaseinällä ja yksi ikkuna insinöörijoukkojen kasarmia kohden. Pienessä huoneessa oli vain yksi ikkuna julkisivun puolella. Pihan puolella sijaitseva osa upseerirakennuksesta oli muuten täysin identtinen keskusaukion puolella olevan kanssa, paitsi että aidatun alueen sisäpuolella olevassa pienessä kamarissa oli kaksi ikkunaa.

Vuonna 1807 rakennuksen pohjakaavaa muutettiin sangen voimakkaasti. Kadunpuoleiseen huoneistoon jaettiin väliseinillä iso huone kahdeksi pieneksi. Lisäksi avattiin ovi toiseen huoneistoon. Pihan puoleiseen osaan rakennusta rakennettiin myös kaksi huonetta lisää ison huoneen pohjoisreunalle sekä niiden eteen käytävä, jonka jatkoksi puhkaistiin uusi uloskäynti tontin sisäpuolelle.

Upseerirakennusten alueen eteläreunan kulmissa sijaitsevat rakennukset olivat pohjakaavaltaan lähes identtiset. Rakennuksiin oli pohjoisimman upseeritalon tapaan suunniteltu kaksi huoneistoa. Rakennukset sijaitsivat upseerikorttelin kulmissa symmetrisesti kuistit vastakkain. Kuistien keskellä oli erään säilyneen piirustuksen mukaan väliseinä ja sen molemmilla puolilla pieni huonetila, joka lienee ollut käymälä. Ratkaisu käymälän sijoittamiseen lämmitettyjen tilojen ulkopuolelle, mutta kuitenkin mahdollisimman lähelle asukkaita oli samantapainen kuin insinööritalossa käytetty. Rakennuksien huoneistot olivat toistensa peilikuvia. Yksi huoneisto käsitti aina neljä huonetta ja eteisen, joka toimi myös keittiönä. Pohjoisimman upseeritalon pohjakaavan tapaan suurin huone oli sijoitettu aina rakennuksen siihen nurkkaan, joka oli kauimpana eteisestä. Lähes neliönmuotoisen suuren huoneen, "salin", lisäksi huoneistotyypissä oli kolme suorakaiteen muotoista pienempää huonetta. Kulku huoneisiin oli järjestetty siten, että eteisestä oli käynti kahteen pieneen huoneeseen ja niistä edelleen muihin huoneisiin. Siten oviaukot kiersivät lähes neliön muotoisen huoneiston keskellä sijainneita uuneja ja väliseiniä. Upseerirakennusten pohjakaavat olivat muuten samanlaiset, mutta linnoituksen ylätasannetta kiertävän paaluaitauksen vieressä sijainneessa rakennuksessa oli kahden huoneiston väliseen seinään puhkaistu ovi.

Insinöörikomennuskunnan vuonna 1799 laatiman selostuskartan mukaan rakennukset valmistuivat vuosina 1779–1781. Tietoa vahvistaa rakennusten sijainti kaupunkirakenteessa. Vuoden 1774 kaavasuunnitelman jälkeen rakennukset oli rakennettu siitä päätellen, että ne oli sijoitettu asemakaavan mukaisille paikoille, kaupunkitaiteellisesti tärkeiksi kadun kulmataloiksi. Rakennukset olivat myös niin toistensa kaltaisia ja siten sijoitetut, että ne lienee rakennettu osapuilleen samanaikaisesti. Linnoitusta koskeva karttamateriaali ei kuitenkaan anna aivan tarkkaa kuvaa rakennusten valmistumisajankohdasta. Rakennukset eivät vielä esiinny vuonna 1780 päivätyssä kartassa, 1790-luvun kartoista ne jo löytyvät.

Vuosisadan vaihteessa rakennuksissa suoritettiin suurehkoja korjaustöitä. 1800-luvun alussa rakennukset olivat edelleen käytössä, joskin vastapäätä insinöörijoukkojen kasarmia sijainnut upseeritalo purettiin jo 1810-luvulla.

8.5.9 Muut sotilasrakennukset

Ruotsalaiskauden tapaan venäläiset joukot rakensivat linnoitukseen runsaasti myös muita kuin majoitukseen käytettyjä rakennuksia. Näistä oli suurin osa tehty puusta. Kuitenkin tehtiin muutamia ruutikellareita, makasiineja ja esimerkiksi paja tiilestä ja harmaakivestä. Varuskunta tarvitsi käyttöönsä linnoituksessa suuren määrän makasiineja jo Lappeenrannan strategisesti tärkeän sijainninkin vuoksi. Lappeenrannan makasiineissa tarvikkeet nimittäin olivat Ruotsin hyökkäystä ajatellen riittävän etäällä Kymijoella sijainneesta rajasta ja toisaalta taas Ruotsiin hyökkäystä ajatellen hyvien kulkuväylien varrella sekä helposti saatavilla.

Lappeenrannan makasiineista oli kaksi linnoituksen pohjoisreunaan rakennettua tehty harmaakivestä (numerot 21 ja 22). Rakennustyöt tapahtuivat vuosina 1802–1803. Alueella oli aiemmin sijainnut vuonna 1757 valmistunut puinen tykistövarasto. Nykyisin museorakennuksina toimivissa kivimakasiineissa säilytettiin linnoitukseen sijoitettuja tykkejä – haupitseja, mörssäreitä, kolmen naulan falkonetteja ja Coehoornin mörssäreitä – milloin ne eivät olleet vallien tykkiasemilla. Myös tykkien vaatimat puiset alustarakenteet, platformit, ja muut tykistön tarvikkeet vaativat runsaasti tilaa. Rainer Knapas on huomannut rakennuksien noudattavan tykistö- ja linnoitustoimiston laatimaa uutta sotilasrakennusten pohjakaavatyyppiä. Pohjakaavaa käytettiin niin kasarmeissa kuin makasiinirakennuksissakin. Tyypille oli ominaista koko rakennuksen mittainen avoin sisätila, jota pilaririvistö jakoi pituussuunnassa. Kasarmirakennuksessa rakennuksen keskellä sijaitsi vielä poikittainen eteinen. Lappeenrannassa pohjakaavaa käytettiin myös tykistön vuonna vuonna 1800 valmistuneessa puukasarmissa.

Hirsirakenteisia muona- ja varastomakasiineja linnoituksessa oli ruotsalaiskauden tapaan runsaasti. Isokokoisia, aumakattoisia muonavarastoja sijaitsi linnoituksen ylätasanteella kolme kappaletta. Näistä eteläisimmän eli pääportin lähellä sijainneen makasiinin kohdalla on makasiini (numero 23) jo 1750-luvulle ajoittuvissa linnoitusta kuvaavissa kartoissa. Toinen, hieman pienempi muonamakasiini sijaitsi komendantintalon edustan aukion länsireunassa lähellä linnoitusvalleja (numero 24). Rakennus oli eteläportin makasiinin tapaan sijoitettu vuoden 1774 kaavasuunnitelman regulariteetista poikkeavasti – itse asiassa se katkaisi kaavasuunnitelmassa suunnitellun pääaukion eteläpuolisen poikkikadun keskeltä. Siten myös se lienee rakennettu ennen 1770-luvun kaavoitusta. Kolmas muonamakasiini sijaitsi ylätasanteen luoteisnurkassa, kivisten sotilaskasarmien ja rinteen yläreunaa kiertävän paalutuksen välissä (numero 25). Myös tämä makasiini poikkesi asemakaavalliselta sijainniltaan vuoden 1774 asemakaavasuunnitelman regulariteetista. Kolme suurta muonamakasiinia rakennettiinkin Pietarissa säilytettävän atlaksen tietojen mukaan vuonna 1772 – siis vain vähän ennen uuden asemakaavasuunnitelman laatimista.

Hirsirakenteisten ja aumakattoisten makasiinien hirsiseiniä oli tuettu pystyparruilla, jotka samalla jäsentivät pitkää seinäpintaa. Ilmeisesti myös rakennusten ullakot olivat käytössä, sillä varastoissa oli julkisivun puolella kaksi kattoikkunaa. Sisätilat oli jaettu kolmeen erilliseen osastoon, johon kuhunkin oli vain yksi sisäänkäynti joko päädyistä tai julkisivun puolelta. Ainakaan julkisivupiirustuksiin ei ollut merkitty rakennuksissa olleen ikkunoita katto-ikkunoita lukuun ottamatta.

Muonavarastojen lisäksi venäläiset joukot rakensivat linnoitukseen myös muita varastoja. Insinöörikomennuskunnan tontilla oli isohko, tontin kulmaan sijoitettu L-volyyminen varasto (numero 26). Insinöörikomennuskunnalla oli myös aivan Savonlinnan portin eli linnoituksen pohjoisimman portin vieressä pieni neliön muotoinen hirsirakenteinen vaja kalkkivarastona (numero 27). Niemen luoteisosan ranta-alueella sijaitsi kolmen varastorakennuksen ryhmä. Näistä pohjoisin oli lautarakenteinen, tykistön käytössä ollut varalavetti- ja platformivaja (numero 28). Sen eteläpuolella sijaitsivat ennen tykistön uusia kivimakasiineja käytössä ollut isokokoinen vajarakennus (numero 29) sekä sitä hiukan pienempi varuskuntapataljoonan varasto (numero 30).

Varastojen lisäksi sotilaat tarvitsivat erilaisia työtiloja. Varuskuntapataljoonan käytössä oli linnoitusvallien juuressa, nykyisen kaupunginlahden rannalla, kolme verstasrakennusta (numerot 31, 32 ja 33). Tykistöllä oli työpaja (numero 34) ylätasanteen pohjoisosassa kivisten makasiinien vieressä sijaitsevassa korttelissa. Suorakaiteen muotoinen ja aumakattoinen rakennus sijaitsi poikkikadun varrella pitkä sivu kadun suuntaisesti. Insinöörikomennuskunnan miehistöllä taas oli verstashuone insinööritalon liitännäisenä sijaitsevassa kasarmissa. Pienempiä puutöitä tehtiin talvisin myös insinöörijoukkojen tontilla L-volyymisen varaston ja kasarmin välisessä tallirakennuksessa sijaitsevassa varastohuoneessa (numero 35). Myös pihan toisella puolen sijaitsevassa piharakennuksessa oli talli (numero 36). Insinöörijoukkojen tallien lisäksi kuului komendantin talon yhteyteen talli (numero 37). Se sijaitsi komendantin kivitalon takana, pääty vesiportilta päävartiolle johtavaa katua vastaan. Vielä oli rakennettu erikseen upseerien hevosille talli. Se ja sen yhteydessä sijainnut vaja oli sijoitettu vastapäätä varuskuntapataljoonan pohjoisinta upseeritaloa, poikkikadun toiselle puolelle (numero 37).

Linnoituksen varuskunta tarvitsi myös joitakin erityisrakennuksia. Tykistön käytössä oli pitkänomainen, kapeammilla päätykamareilla varustettu laboratorio, "artillerijskaja lablatorija". Se oli turvallisuussyistä sijoitettu niemen itäiselle ranta-alueelle, jonkin matkaa vesiportista etelään (numero 38). Samoin paloturvallisuuden takia tykistön paja sijaitsi itärannassa neljännen patterin vieressä (numero 39). Paja oli rakennettu ennen suurten linnoitustöiden alkua vuonna 1770. 1800-luvun alussa se mainittiin jo huonokuntoiseksi. Myös insinöörikomennuskunnalla oli paja (numero 40). Se sijaitsi insinöörikomennuskunnan tontin eteläreunassa, vastapäätä kadun toisella puolen olevaa komendantin talon tallia. Rakennus sijaitsi keskellä varuskunnan tiiveintä asutusta, mutta sitä ei ilmeisesti kuitenkaan tiilisenä rakennuksena pidetty palovaarallisena. Rakennus oli neliön muotoinen ja sen aumakatto oli katettu kattotiilillä. Linnoituksen käymälärakennuksista voidaan mainita ylätasanteen eteläosan kolmen kasarmirakennuksen takana sijainnut rakennus (numero 41).

Varuskunnan käytössä oli myös ruutikellareita. Tilavuudeltaan 2 000 puudan kellari (yksi "pud" on 16.38 kg) rakennettiin vuonna 1792 Nikolain etulinnakkeeseen kasarmirakennuksesta itään (numero 12). Toinen Lappeenrannan varuskuntatykistöhallinnon ruutikellari sijaitsi aivan linnoituksen ylätasanteen koillisnurkassa (numero 42). Kellarin välitön ympäristö oli jätetty rakentamatta; lähimpänä sitä sijaitsivat tykistön kivimakasiinit ja tykkimiesten kasarmi. Vuonna 1779 rakennettuun kellariin mahtui 4 154 puutaa ruutia. Kolmas venäläisen kauden ruutikellari sijaitsi linnoitusniemen luoteisnurkassa, viidennen redutin takana (numero 43). Se oli Saimaan laivastohallinnon käytössä. Kellari oli rakennettu alun perin vuonna 1764. Vuoden 1795 korjaustöiden jälkeen kellariin mahtui ruutia 1 500 puutaa. Yhteistä ruutikellareille oli, että ne olivat pääosin kivirakenteisia ja niiden katot olivat maalla ja turpeella katettuja. Kattomuoto oli satulakatto lukuun ottamatta viitosredutin vieressä sijainneen kellarin mansardikattoa. Rakenteissa pyrittiin mahdollisimman suureen lujuuteen, seinät olivat tuetut ja katot holvatut. Suorakaiteen muotoisiin kellareihin oli käynti päädystä, sivuilla ja toisessa päädyissä sijaitsivat tuuletusaukot.

Linnoitukseen oli rakennettu useita pieniä vartiorakennuksia (numero 44). Pääportin luona, jossa linnoitusvallien syvyys oli suurempi kuin muualla, oli mäen alareunassa, kohdassa jossa vallitukset alkoivat, puomi ja sen vieressä vartiorakennus. Samojen piirustusten mukaan valmistetut puiset vartiorakennukset sijaitsivat etuvarustuksissa Paldossa ja Kimpisessä. Pyramidikattoiset vartiorakennukset koostuivat uloslämpeävästä huoneesta ja koko rakennuksen levyisestä eteisestä, jolle on selkeä vertailukohta päävartion ja Viipurin portin corps de garden julkisivupuolen arkadikäytävissä. Vartiorakennuksia kuvaavien piirustusten mukaan eteiset kopeissa olivat kuitenkin suljettuja, eivät siis kivisten vartiorakennusten tapaan avoimia pylväskäytäviä. Eteisestä avautui ulos ovi ja ikkuna-aukot sen molemmilla puolin.

Ennen päälinnoituksen ulkopuolella sijainneiden Saimaan laivaston rakennusten käsittelemistä voidaan vielä tarkastella mitä muita julkisia rakennuksia linnoitusniemellä vuosisadan vaihteessa oli.

8.5.10 Muut julkiset rakennukset

Varsinaiseen linnoitukseen oli merkitty siviiliasukkaiden käytössä olevia rakennuksia viiteen kortteliin. Näistä yksi sijaitsi ortodoksisen kirkon ja komendantin talon välissä, yksi insinöörikomennuskunnan käytössä olevan alueen takana ja kaksi aivan linnoitusniemen ylätasanteen pohjoisosassa. Siviilihallinnolla oli vielä ruotsalaisen kauden kaupungin jäänteenä länsirannassa tullirakennuksia, koulu, kämnerinkamari sekä keskushallinnon rakennuksia maaherran talon paikalla (numerot 45). Maaherran taloa oli korjattu 2 800 hopeatalarilla jo vuonna 1745. Myös useat muut ruotsalaisen kauden julkiset rakennukset rakennettiin entisille paikoilleen länsirantaan pääosin 1740-luvulla. Näistä kämnerinkamarin rakentamisen yhteydessä vuonna 1746 maistraatti vaati rakennukseen "italialaisen tyylin" mukaisen ulkokaton eli säterikaton. Rakennus oli muutenkin komea peiliovineen ja istuntosalin kuusine ikkunoineen. Rakennuksessa toimi aluksi myös Lappeenrannan koulu.

Siviiliasutuksen siirtyessä esikaupunkeihin 1770-luvun kaavoituksen yhteydessä jäivät kaupunkilaisten julkiset rakennukset kuitenkin aluksi linnoitukseen. Täältä ne rakennusten rappeutuessa siirrettiin Suuren esikaupungin läheisyyteen. Viimeisenä länsirannan rakennuksista säilyi entinen maaherran residenssi. Sitä käytettiin 1800-luvulla linnoitukseen sijoitetun vankilan virkailijoiden asuinrakennuksena; myöhemmin rakennus jäi pois käytöstä ja paloi vuonna 1972.

Kaupunkikuvan kannalta tärkeimmät rakennukset sotilasrakennusten ohella olivat kuitenkin luterilaisen kirkon palamiseen 1790-luvun alussa asti Suuren kivikadun vastakkaisilla puolilla sijainneet kirkkorakennukset. Linnoituksen ortodoksinen kirkko (numero 46) liittyi venäläisten joukkojen saapumiseen Lappeenrantaan. Ensimmäinen ortodoksinen kirkko rakennettiin vuosina 1742–1743. Kirkko oli puurakenteinen, ja se oli tehty varuskunnalle. Kirkosta on säilynyt Viipurin kuvernementin arkkitehdinviraston arkkitehdin Karl Paulinin laatima piirustus. Juhani Tasihin liittää kirkon ortodoksisessa kirkkotraditiossa uudenlaiseen, Pietarista vaikutteensa saaneeseen länsitornilliseen pitkittäiskirkkotyyppiin. Hänen mukaansa Lappeenrannan kirkko oli Suojärvelle vuosien 1716–1727 välisenä aikana rakennetun kirkon jälkeen ikäjärjestyksessä toinen uutta pietarilaistyyppiä edustanut kirkko Suomessa. Nykyinen Neitsyt Marian suojelukselle pyhitetyn kirkon rakentaminen aloitettiin vuonna 1782 ja kirkko vihittiin ortodoksisen seurakunnan historiikkikirjan mukaan 26. elokuuta 1785. Tällöin valmistuneeseen tiilirakenteiseen kirkkoon mahtui 150 henkeä. Kansan keskuudessa kiertäneen tarinan mukaan kirkon rakentamiseen osallistui myös kreivi Suvorov. Kirkkoa laajennettiin vielä vuonna 1901.

Lappeenrannan ortodoksisen kirkon ulkoarkkitehtuurille ominaista julkisivutematiikkaa käytettiin Vanhassa Suomessa pääasiassa sotilasrakennuksissa. Tyyli oli luonteeltaan ylhäältäpäin, Pietarista, johdetun keskushallinnon taholta tuotua rakennustyyliä. Paikallisen rakennustavan ja provinssiklassismin eroa havainnollistavat linnoitukseen rakennetun ortodoksisen kirkon ja Viipurin esikaupunkiin rakennetun uuden luterilaisen kirkon eroavaisuudet. Ortodoksinen kirkko oli suorakaiteen muotoisella runkohuoneella varustettu tiilikirkko provinssiklassismille ominaisine tornikattoineen ja pilastereineen. Luterilainen kirkko oli puinen kaksoisristikirkko, joka oli saanut myös klassistisia vaikutteita, mutta Tukholman ja Haminan kautta. Ortodoksisen kirkon edustaessa uutta, ylhäältäpäin tuotua arkkitehtuuria Juhana Salosen rakentama kirkko edusti kansanomaisen ja paikallisen rakennustavan huipentumaa.

8.5.11 Saimaan laivaston rakennukset

Saimaan laivaston puurakennukset oli rakennettu päälinnoituksen ulkopuolella "Meriesikaupunkiin". Merisotilaiden majoitusrakennukset olivat alkuun vain yksittäisiä Hauhon rantaan rakennettuja tupia. Myöhemmin kuitenkin paikalle rakennettiin suuri matruusikasarmi, sairaala ja muita rakennuksia.

Rakennukset sijaitsivat linnoitusniemen länsipuolella useassa paikassa. Tyysterniemen puolella oli osaston komentajan seitsemän erillisen rakennuksen ryhmittymä, Pallon etulinnakkeesta etelään ja Nikolain linnakkeesta länteen sijaitsi toinen suurempi rakennusryhmittymä, jossa sijaitsivat omalla aidatulla pihalla matruusikasarmi, vastapäätä sitä keittiö ja pihan kulmissa kaksi käymälää sekä omalla pihallaan sairaalarakennus piharakennuksineen. Kauimpana etelässä sijaitsivat venevajat ja varastot omalla aidatulla alueellaan. Näistä rakennusryhmittymistä erilleen alueiden välisille teille ja esikaupunkeihin oli vielä sijoitettu lähinnä vartio- ja varastorakennuksia sekä upseerien asuinrakennuksia.

Laivaston rakennuksia ei ollut sijoitettu linnoitusniemen rakennusten tapaan säännölliseen asemakaavaan, vaan rakennukset seurasivat rantaviivaa. Rakennuksia yhdisti toisiinsa rannan mukainen tie, joka matruusikasarmin kohdalla haarautui venevajoille ja maantielle johtavaksi

tieksi.

Rakennuksista on säilynyt kuvaus vuodelta 1807, jolloin arkkitehti Andrei Saharov vieraili Lappeenrannassa.

Amiraliteetti oli määrännyt Saharovin jo syksyllä 1806 tekemään katselmuksen Lappeenrannan tullirakennuksissa ja valvomaan kyseisenä vuonna amiraliteetin rakennuksien valmistumista Lappeenrannassa. Saharov ei kuitenkaan muiden kiireidensä vuoksi ehtinyt kaupunkiin kuin helmikuussa 1807. nuiskin lainauksen mukaan Saharov kuvasi Lappeenrannan satamaa seuraavasti: "Kymmenen puista vajaa tykkiveneiden säilytykseen ja korjaamiseen, keskenään pikku alukset...". Tämän runollisen kuvauksen ohella Saharov mainitsi satamassa olevan – ilmeisestikin juuri rakenteilla tai juuri valmistumassa – sairaalan, johon kuuluivat muun muun muassa apteekki, keittiö, leipomo, materiaalivarasto ja ruumishuone. Sairaalassa oli Saharovin mukaan erillinen palvelija- ja varasto-osasto.

Arkkitehtina myöhemmin suurta mainetta niittänyt Saharov laati vuonna 1807 myös joitakin piirustuksia Lappeenrannan laivaston rakennuksiksi. Piirustukset ovat säilyneet Pietarissa laivaston keskusarkiston Lappeenrannan laivaston rakennuksia kuvaavassa piirustussarjassa. Saharovin osuus piirustuksista on kuitenkin vähäinen. Suurimman osan piirustuksista on allekirjoittanut "Arkkitehti ja kollegioasessori von Stempel", ne ajoittuvat vuosiin 1805–1807. Piirustusten mukaan kaikki Saimaan laivaston rakennukset olivat puurakenteisia ja niissä oli lautakatto. Laivaston keskusarkiston piirustussarjassa kuvatuista rakennuksista ainakin matruusikasarmi ja sairaalan vieressä sijainnut leipomo oli rakennettu piirustusten kuvaaman pohjakaavan muodossa.

Matruusikasarmia koskevan piirustuksen allekirjoitti von Stempel, piirustukseen ei kuitenkaan merkitty päiväystä. Puusta rakennettuun yksikerroksiseen ja aumakattoiseen rakennukseen oli sijoitettu runsaasti majoitustilaa – piirustuksen tekstin mukaan 300 ihmiselle. Yli 40 sasenin pituisessa rakennuksessa oli 12 isoa tupaa ja kolmen eteisen jatkona kolme pienempää tupaa. Kutakin kohden oli aina yksi tulisija ja makuulaverit kiersivät tupaa.

Sisäänkäynnit sijaitsivat kasarmipihan puolella, eteisistä kuljettiin niiden molemmilla puolin sijaitseviin tupiin ja näistä edelleen seuraaviin tupiin. Aina eteisen, yhden pienen ja neljän ison tuvan välissä oli väliseinä. Siten kasarmi jakaantui kolmeen erilliseen majoituslohkoon, joihin oli mahdollista kuhunkin sijoittaa 100 miestä. Pohjakaava oli periaatteessa aivan samankaltainen kuin linnoitusniemelle 1770-luvulla rakennetun satulakattoisen kivikasarmin plaani.

Kasarmin rannanpuoleista julkisivun pitkää ikkunariviä rytmittivät eteisten kohdan harvempi ikkunaväli, savupiiput ja kattoikkunat. Kattoikkunoihin oli von Stempelin allekirjoittamassa piirustuksessa piirretty, kaikitenkin viitteenä laivastoon, pyöreät kajuutan ikkunoita muistuttavat ikkunat.

Matruusikasarmin tontin kulmissa sijaitsevat käymälärakennukset olivat von Stempelin vuonna 1806 päivätyn piirustuksen mukaan korkeita aumakattoisia rakennuksia, joiden katolle oli vielä sijoitettu kaksi tuuletustorvea. Rakennusten korkeus johtui siitä, että lattioita oli korotettu jätteiden poiston helpottamiseksi. Rakennuksiin oli kaksi sisäänkäyntiä, valoa rakennuksiin saatiin sivuseinien ikkunoiden ja kattoon ripustettavan lyhdyn avulla.

Käymälöitä varten on myös Andrei Saharovin allekirjoittama suunnitelma seuraavalta vuodelta. Saharovin suorakaiteen muotoinen puurakennus oli myös korkea. Rakennukseen oli vain yksi sisäänkäynti, jonka yläpuolelle Saharov sijoitti kaari-ikkunan. Kaaren yläpuolelle oli muotoiltu päätykolmio ja mittasuhteisiin hyvin sopiva kahdeksankulmainen tornimainen tuuletustorvi, lanterni. Kokonaisvaikutelma oli klassisistinen, suorastaan temppeliarkkitehtuuriin viittaava.

Matruusirakennuksen keittiö oli muiden rakennusten tapaan puinen, suorakaiteen muotoinen rakennus. Laivaston keittiöistä on laivaston keskusarkiston sarjassa säilynyt kaksi piirustusta. von Stempel allekirjoitti vuonna 1805 piirustuksen, joka kuvasi pientä keittiörakennusta. Keittiö oli piirustuksen mukaan suorakaiteen muotoinen ja aumakattoinen rakennus. Rakennusten ulkonäölle oli matalan rungon ja korkean katon ohella luonteenomaista päädyistä korkealle katon yläpuolelle nousevien kahden uunin piiput. Keittiö ei kokonsa puolesta voinut olla matruusikasarmin keittiö, vaan oli joko Tyysterniemessä tai venevajojen luona sijainnut keittiö.

Matruusikasarmin iso keittiö- ja varastorakennus  oli pohjakaavaltaan samanlainen kuin sairaalan keittiö ja leipomo. Se oli vuodelta 1805 olevan piirustuksen mukaan suorakaiteen muotoinen ja aumakattoinen rakennus. Rakennuksen toisessa päässä sijaitsivat neljä uunia ja toisessa päädyssä oli tulisijat kuudelle keittopadalle ja varastotilat.

Sairaalarakennuksesta ja sen vieressä sijainneesta sivurakennuksesta, jossa oli muun muassa asuintiloja ja apteekki, sekä tontin kulmien varusvarastoista ei tiedossani ole piirustuksia. Linnoitusupseerien karttojen mukaan sairaalarakennus oli muiden rakennusten tapaan aumakattoinen ja suorakaiteen muotoinen. Matruusikasarmista poiketen rakennuksen kaksi porstuallista oviaukkoa olivat rannan puolella, pois pihapiiristä.

Laivaston vajoista, joita piirustuksissa kutsuttiin nimellä "sarai", ei laivaston keskusarkiston piirustuskokoelmassa ole esitetty kuin rakennusten pohjakaava. Kymmenen sasenia pitkät ja neljä sasenia korkeat rakennukset oli pohjakaavan mukaan tehty pystyparrujen varaan rakennetuista seinistä. Seinämateriaali lienee ollut lauta. Samaan tapaan oli rakennettu myös pienemmät, neljä sasenia pitkät ja kolme sasenia leveät materiaalivarastot.

Varastomakasiinille laivaston keskusarkiston piirustussarjassa esiintyy jälleen kaksi vaihtoehtoista ehdotusta: von Stempelin puinen, neliönmuotoinen ja aumakattoinen versio ja Saharovin vastaava pyramidikattoinen suunnitelma. Molemmat piirustuksen oli päivätty vuonna 1807. Tiedossani ei ole kumpi suunnitelmista toteutettiin. Joka tapauksessa venevajojen luona sijaitsi sekä varusvarasto että muona- ja tykistömakasiini. Niiden ohella alueella oli vanha ja uusi keittiö ja palokalustovaja. Ilmeisesti alueella oli lisäksi myös tervankeittämö.

Laivaston upseerirakennuksista on vuodelta 1817 olevassa kartassa säilynyt rakennusten pohjakaavoja esittelevä piirustus. Kolmesta upseerirakennuksesta yksi oli pohjakaavaltaan u-volyyminen ja kaksi suorakaiteen muotoisia. U-volyyminen oli muissakin kartoissa esiintyvästä harvinaisesta pohjakaavastaan päätellen Tyysterniemessä sijaitsevan laivaston komentajan asunnon pohjakaava, kaksi muuta sopivat pohjakaavaltaan matruusikasarmilta pohjoiseen sijainneisiin rakennuksiin. Pienempien rakennusten pohjakaavat muistuttivat päälinnoituksen tykistön upseerien asuinrakennuksia. Isossa, esiupseerille tarkoitetussa rakennuksessa taas oli huoneet järjestetty linnoituksen insinööri- ja komendantintalon tapaan: sisäänkäynti ja pienemmät, keittiön ja palvelijoiden käytössä olleet huoneet olivat pihan puolelta ja suuremmat edustushuoneet olivat sarjassa julkisivun puolella.

Upseerirakennuksista on myös säilynyt kiinnostava piirustus vuonna 1811 koulurakennukseksi ostetusta Viipurin esikaupungin eteläkulmassa sijainneesta vanhasta laivaston upseerirakennuksesta. Kaupunkirakenteen laidassa sijainneen rakennuksen julkisivukuva kertoo rakennuksen tontin olleen aidattu korkealla lauta-aidalla, jossa oli sekä ajo- että kulkuportti. Rakennuksen ulkoarkkitehtuurin silmiinpistävin piirre oli korkea aumakatto.

Saimaan laivasto toimi Lappeenrannassa Suomen sotaan asti, ja sen rakennukset jäivät sinne vielä sodan jälkeenkin. Rakennukset kuitenkin rappeutuivat nopeasti. Jo vuonna 1817 oli osa rakennuksista sortunut ja osa purettiin.

8.6 Kaupunkirakenteen erityispiirteitä venäläisellä kaudella

Lappeenrannan siirryttyä Venäjän alaisuuteen sen kaupunkirakenteen muotoutumiseen alkoivat vaikuttaa venäläiset viranomaiset. Venäläisen kauden alussa ei kaupungin ulkoiseen asuun kiinnitetty erityisempää huomiota. 1740-luvun kuluessa rakennettiin tuhoutuneet ruotsalaisen kauden tärkeimmät hallintorakennukset entisille paikoilleen.[22] Länsirannassa rakennettiin myös yksityiset, lähinnä porvareiden omistuksessa olleet talot ruotsalaisen kauden Maaherrankadun varteen. Kaupunkiin ei siis sen hävittämisen jälkeen laadittu vielä uutta asemakaavaa. Ruotsalaisen kauden asemakaavaa ei kuitenkaan noudatettu niemen ylätasanteella, "yläkaupungissa", vaan siellä rakennettiin ainakin sotilasrakennuksia kaavasta piittaamatta. "Yläkaupungin" katuverkko kuitenkin säilyi ainakin pääkadun ja itäisen pitkittäiskadun osalta ruotsalaisen kauden paikoilla.[23]

Ensimmäinen venäläisen kauden kaava laadittiin vasta vuonna 1758. Kaavan mukainen katuverkko noudatti edelleen ruotsalaista 1720-luvun kaavaa. Kaupunki oli ruotsalaisen kauden tapaan jakautunut ylätasanteen kaupunkiin ja länsirannan hallinnolliseen ja kaupalliseen keskukseen, "alakaupunkiin", sekä "itäkaupungin" ranta-alueilla sijaitsevaan asutukseen. Länsirannan "alakaupungin" kaupunkirakenne oli kaikesta päättäen parhaiten säilynyt ruotsalaisen kauden muodossa. Siellä sijaitsi edelleen tiiviisti rakennettu ja leveä, pohjoisesta torille ja entiselle maaherran talolle johtava katu. Kuitenkaan poikkikatujen säilymisestä ei voida tehdä varmoja päätelmiä. Tori julkisine rakennuksineen oli pitkälti ruotsalaisen kauden asussa. Ruotsalaisesta kaudesta poiketen alakaupungin rantaviivaa ei enää korostanut koko rannan pituinen leveä laituri, vaan tilalle oli rakennettu pistolaiturit.

Myös ylätasanteen katuverkko säilyi vuoden 1758 kaavassa pitkittäiskatujen osalta ruotsalaisen kauden asussa. Suurin muutos aikaisempaan vuoden 1758 kaavassa oli pääkadun varteen muodostettu pääkadun suuntainen pitkittäinen aukio. Aukion toisen reunan muodosti pääkatu, toista, länsipuolella sijaitsevaa puolta reunustivat rakennukset siten, että aukiosta siltä osin muodostui umpikulmainen. Aukiolle ei ole vastinetta samaan aikaan Suomessa laadituissa kaavoissa. Sen lähtökohtana onkin pidettävä venäläisissä kaupungeissa tavallista pääkadun varrella sijaitsevaa kauppatoria.[24]

Lappeenrantaa pikkuvihan jälkeen kuvaavan niukan karttamateriaalin perusteella ei voi vielä tehdä tarkkoja päätelmiä kaupunkirakenteesta vuoden 1758 kaavan laatimisen jälkeen. Karttojen mukaan asutus oli niin harvaa, että tiivistä katutilaa ei voinut muodostua ylätasanteen pääkadun varteen ainakaan kaupungin eteläosassa; katutila olisi karttojen mukaan ollut pääkadun itäpuolisella pitkittäiskadulla ja länsirannan pitkittäiskadulla tiiviimpi. Yläkaupungin torin reuna oli myös rakennettu tiiviiksi. Karttojen mukaan kaupungissa oli runsaasti ruutukaavan vastaisesti sijoitettuja rakennuksia.[25]

Joitakin lisätietoja saadaan kesällä 1760 kaupungissa käyneen matkailijan Abraham Hülphersin muistiinpanoista. Hän mainitsi kaupungissa olevan vielä tyhjiä tontteja. Joitakin pieniä taloja oli kuitenkin pystytetty. Kokonaisuudessaan  kaupunki vaikutti epäsäännölliseltä ja muistutti kylää. Kaupunkikuvassa Hülphers kiinnitti huomiota kaupunkia ympäröiviin vallituksiin ja paaluaitaukseen. Paalutuksen ulkopuolelle jäi rannassa kulkeva katu, jossa neljällä ruotsalaisella ja kahdella venäläisellä kauppiaalla oli myyntipaikkansa. Hülphers tarkoitti tällä kaikesta päättäen länsirannassa sijaitsevaa Ruotsin vallan aikaista Maaherrankatua. Rannassa sijaitsi myös käskynhaltijan asunto ja kanslia entisen ruotsalaisen kauden maaherran asunnon paikalla. Länsirannan kauppakaupunki oli kuitenkin joutumassa muutosten eteen – Hülphersin mukaan kaupungissa oli päätetty, että kauppiaitten talot tuli siirtää kaupunkiin. Kaupungilla hän epäilemättä tarkoitti niemen paalutuksella suojattua ylätasannetta. Hülphersin Lappeenrannan muistiinpanoista ilmenee vielä, että kaupungissa oli tori, sillä hän mainitsee virstanpylvään sijoitetuksi torille. Vuonna 1767 kaupunkia taas kuvasi kuvernööri Nikolai Engelhardt. Hänen mukaansa kaupungissa oli 87 taloa provinssin käskynhaltijan talon lisäksi. Kadut olivat Engelhardtin mukaan kiveämättömiä ja kaupungissa oli vain yksi portti Viipurin puoleisella sivulla. Muuten Lappeenrannan sijainti oli hyvä ja kuvernööri piti erityisesti Saimaan saaristoon avautuvaa näköalaa kauniina.

Lappeenrannalle tyypillisenä piirteenä 1750- ja 1760-luvulla voidaan edellä mainitun lähdeaineiston perusteella katsoa olleen kaupunkirakenteen hajanaisuus. Ruotsalaisen kauden kaupunkirakenteesta oli kaupungissa vielä jäljellä osia ja taloja rakennettiin useassa paikassa vanhan katuverkon mukaan. Katuverkon leveys näyttää myös pysyneen samana, joskin on mahdollista, että pääkatua olisi levennetty. Itäisen pitkittäiskadun ja länsirannan pitkittäiskadun kohdalla kadun leveys näyttää pysyneen samana ruotsalaiseen kauteen verrattuna. Näillä kohdin on todennäköisesti syntynyt ruotsalaisen kauden tapainen tiivis ja matala, hirsitalojen ja porttien rytmittämä katutila.

Kaupunki oli edelleen ainakin 1750-luvun lopussa jakaantunut ruotsalaisen kauden tapaan kolmeen eri alueeseen: sotilaallisen funktion omaavaan "yläkaupunkiin", kaupan ja hallinnon "alakaupunkiin" ja köyhempien asukkaiden "itäkaupunkiin". Keskeinen osa kaupunkikuvaa olivat yhä sotilasrakennukset ja linnoituslaitteet. Kaupungin näkyvin rakennus oli kuitenkin edelleen luterilainen kirkko, joka tosin oli saanut seurakseen kadun toiselle puolelle ortodoksisen kirkon. Länsirannan kauppatori oli rakennuksineen rakennettu lähes Ruotsin vallan aikaiseen asuun. Uutena kaupunkitaiteellisena elementtinä oli kaupunkiin muodostettu pääkadun varrelle pitkä ja kapea aukio.

Vuoden 1774 asemakaava – vaikka jäikin osin toteutumatta – merkitsi Lappeenrannan kaupunkirakenteessa voimakasta muutosta. 1700-luvun lopun kaavoituksessa kaupunkirakenne alistettiin vielä 1720-luvun kaavoitusta voimakkaammin linnoitusvaruskunnan tarpeille. 1600- ja 1700-luvun kaupunkiniemi muuttui lähes kokonaan linnoitetuksi varuskunta-alueeksi, jossa oli vain harvoja siviilirakennuksia. Kaupunkilaiset joutuivat muuttamaan bastionijärjestelmään perustuvan tykkipuolustuksen edellyttämän puuttoman linnoitusesplanadin taakse kahteen esikaupunkiin. Linnoitusniemi ympäröitiin vallituksilla ja paalutuksilla. Ranta-alueille jäi enää joitakin julkisia rakennuksia ja ylätasanteelle molempien uskontokuntien kirkot, joista luterilainen palon jälkeen siirrettiin suuremman esikaupungin viereen.

1790-luvulta lähtien rakennetut uudet linnoituslaitteet eristivät esikaupungit toisistaan, ja Saimaan laivaston perustamisen myötä syntynyt "Meriesikaupunki" merkitsi varuskunnan vaikutuksen kasvua entisestään. Linnoitusupseerien laatimien malliasemakaavojen tapaan kaavoitetusta Suuresta esikaupungista muodostui siviiliasutuksen keskus. Paldon esikaupunki jäi paljon pienemmäksi. Suuri esikaupunki noudatti alkuvaiheessa äärimmäisen yksinkertaista ruutukaavaa. Suorakaiteen muotoisen kokonaisuuden jakoivat neljään kortteliin keskellä risteävät kadut.

Kaupungin ääriviiva itse asiassa muistutti Ruotsin suurvaltakauden suorakaiteen muotoisia kaavoja. Yhtäläisyys kaavatyyppien välillä jää kuitenkin pitkälti ääriviivaan, sillä Venäjän linnoitusupseerien kaavoissa oli kadun leveys huomattavasti ruotsalaisia kaavoja suurempi.

Tästä oli seurauksena, kun korttelien tontit oli sijoitettu lyhyt sivu pääkatua vasten ja rakennukset kadun varteen, ruotsalaisten kaavojen kapeisiin ja mataliin katutiloihin verrattuna – rakennuskannan ollessa yksikerroksista – leveä ja matala katutila. Lisäksi voidaan huomata, että Suuren esikaupungin kaupunkirakenne oli aluksi huomattavasti yksipuolisempi verrattuna linnoituskaupungin aiempiin vaiheisiin – esikaupungissa oli lähes pelkästään asuin- ja talousrakennuksia, joiden joukkoon ei enää sekoittunut ulkonäöltään niistä poikkeavia sotilas- tai hallintorakennuksia.

Linnoitusniemen ylätasanteella sijaitseva varuskuntakaupunki oli vuoden 1774 kaavassa suunniteltu periaatteessa samantyyppiseen ruutukaavaan kuin esikaupunkikin. Suunnitelma perustui Suuren esikaupungin kaavan tavoin kahteen ristikkäiseen kaupungin lävistävään katuun, jotka kohtasivat kaupungin keskustassa. Niemen kaavassa aihetta oli kuitenkin käsitelty esikaupunkia vivahteikkaammin. Katujen risteyskohdassa sijaitsivat päävartio ja kaupungin umpikulmaiseksi suunniteltu keskusaukio. Keskusaukio pohjautui länsipuoleltaan osin vuoden 1758 kaavan keskusaukioon, sen lisäksi oli pääkadun toiselta puolelta varattu aukio-alueeksi samankokoinen suorakaiteen muotoinen alue. Samantyyppistä teemaa aukion keskelle sijoitettuine päävartioineen käytettiin Vanhan Suomen linnoituksista myös Käkisalmessa.

Linnoitusniemellä sijaitsevan varuskuntakaupungin asemakaava leveine katuineen, "prospekteineen", ja keskusaukiota reunustavine julkisine rakennuksineen liittyy Rainer Knapaksen mukaan Venäjällä 1770-luvulla alkaneeseen uuteen kaupunkisuunnitteluun. Vastaavanlaisia, osin mallipiirustusten mukaan rakennettuja kaupunkeja suunniteltiin muuallekin Venäjän provinsseihin. Tyylillisesti 1770-luvun lopun kaavat ja kaupunkien rakennukset kuuluvat venäläiseen klassismiin.

1770-luvulta alkaneen kaavoituksen jälkeen Lappeenrannan kaupunkirakenne muuttui lähes täydellisesti. Tärkein muutos oli varuskunnan ja siviiliväestön erottaminen toisistaan eli esikaupunkien perustaminen. Tähän liittyvä muutos oli linnoitusniemen varustaminen entistä näkyvämmillä linnoituslaitteilla, jotka samalla valtasivat alleen ranta-alueiden siviiliasutuksen. Siviiliasutuksen kaupungista, Suuresta esikaupungista, muodostui rakenteeltaan monotonisempi, pelkästään asuin- ja talousrakennuksista koostuva esikaupunki.

Linnoituksen kaupunkirakenteen tärkein elementti oli linnoituksen uusi keskustori sotilasrakennuksineen. Muuten kaupunkikuvaa rytmittivät aumakattoiset sotilasrakennukset: kasarmit, upseerien asuintalot, makasiinit, työrakennukset ja vartiorakennukset. Linnoituksessa kuitenkin sijaitsi sotilasrakennusten ohella myös hallinnon käytössä olleita rakennuksia. Yksikerroksisten sotilasrakennusten yläpuolelle kohosivat edelleen luterilaisen (vuoteen 1792) ja ortodoksien kirkon tornit. Katutila linnoituksessa oli sotilas- ja julkisten rakennusten vaihtelevuuden vuoksi esikaupunkia rikkaampi. Leveää katua kuitenkin pääsääntöisesti reunustivat rungoltaan matalat rakennukset, joten katutilasta muodostui leveä ja matala. Kaupungin luonne Vanhan Suomen linnoitusketjun osana ja varuskuntakaupunkina taas ilmaistiin äärimmäisen selkeästi sijoittamalla linnoituksen päävartio keskelle, kaikilta neljältä portilta johtavien katujen päätepisteeseen, point de vue'hyn.

8.7 Kaupunkirakenteeseen vaikuttaneet tekijät

Venäläisen kauden asemakaavoitukseen ja toteutuneeseen kaupunkirakenteesen vaikuttivat osittain samat tekijät kuin 1720-luvullakin. Linnoitusniemelle ominainen jyrkkien rinteiden ja kapeiden ranta-alueiden topografia vaikutti kaupunkirakenteen muotoon myös venäläisellä kaudella. Myös venäläisellä kaudella otettiin huomioon aiempi rakennuskanta ja katuverkko. Ylätasanteen pääkatu sijoitettiin edelleen 1600-luvun pääkadun kohdalle. Venäläisen kauden alussa myös uudisrakennukset rakennettiin usein entisten, pikkuvihassa poltettujen rakennusten paikoille.

Ruotsalaisen kauden tapaan kaupunkirakenteen muotoon vaikutti kaupungin toimiminen linnoituskaupunkina. Linnoituskaupungin rakentamiseen uhrattiin venäläisellä kaudella runsaasti enemmän varoja kuin ruotsalaisella kaudella. Ruotsalaisen kauden tapaan linnoituslaitteet olivat yksi kaupunkikuvaan voimakkaasti vaikuttava ja niemen yläkaupungin muista kaupunginosista erottava elementti. Ruotsalaisen kauden tapaan asemakaavan suunnittelijoina ja kaupunkirakentamisen johdossa olivat Venäjälläkin hyvin kansainväliset linnoitusupseerit. Suunnittelijat olivat edelleen kollektiivi, joka suunnitteli linnoituslaitteet ja niihin liittyvän asemakaavan yhteistyössä. Joistakin pienehköistä kansallisista eroista huolimatta ovat molempien kausien kaavoitus, linnoituslaitteet ja kaupungin sotilasrakennukset liitettävissä eurooppalaiseen linnoitusrakennustaiteeseen.

Venäläisellä kaudellakaan ei jo ruotsalaisella kaudella esiintynyt asemakaavan eriytyneisyys vähentynyt, vaan esikaupunkien rakentamisen myötä päinvastoin lisääntyi. Kun edellä on yhtenä kaupunkirakenteen eriytymisen syynä nähty vapaudenajan Ruotsin tarkka arvohierarkia, jossa sotilaat olivat muita merkittävämmässä asemassa hierarkian yläpäässä, niin voidaan huomata että ainakaan Lappeenrannassa Venäjän armeijan upseerit eivät olleet vähemmän arvonsa tuntevia kuin Ruotsinkaan upseerit aiemmin. Ruotsalaisen kauden tapaan upseerit myös valvoivat asemakaavoitusta ja kaupungin rakentamista.[26]

Venäläisellä kaudella, etenkin 1770-luvulta lähtien, asemakaavasta ja sen perusteella muodostuneesta kaupunkirakenteesta muodostui kuitenkin erilainen kuin ruotsalaisella kaudella. Tähän vaikuttivat sotilaalliset syyt. Linnoituksen puolustuskyvyn vahvistaminen edellytti puolustusvallitusten syvyyden parantamista. Tykkien edustalla linnoitusesplanadilla ei puolustuksellisistä syistä myöskään saanut olla asutusta: rakenteita, joita mahdollinen hyökkääjä olisi voinut käyttää hyväkseen. Siten on ymmärrettävää, että vallitusten läheisyydestä linnoitusniemen ranta-alueilta poistettiin siviilirakennukset. Esikaupunkien kaavoittaminen tykinkantaman päähän linnoituksesta oli toisaalta siviilien valvonnan kannalta edullista – Venäjän joukot olivat Lappeenrannassa itse asiassa vasta vähän aikaisemmin valloitetussa "vihollismaassa".

Venäjän pääkaupungin Pietarin läheisyys vaikutti

epäilemättä myös Lappeenrannan kaavoittamiseen ja rakentamiseen. Lappeenranta oli piirikunnan pääkaupunki ja vielä 1770-luvulla Pietariin Suomen kautta kulkevan tien varrella. Kaupungin tuli siten olla kaupunkirakenteeltaan edustava.[27]

Toisaalta on otettava huomioon, että Lappeenranta oli vain osa Vanhaan Suomeen rakennetusta linnoitusketjusta. Lappeenranta ei asemakaavaperiaatteiden tai etenkään rakennustensa muodon osalta poikennut paljoakaan muista alueen linnoituksista. Vanhan Suomen alueen voidaan katsoa olleen alistetun sotilaitten määräysvaltaan, sotilaallisen funktion alaisuuteen. Sotilaalliset tarkoitusperät eivät näkyneet ainoastaan alueen kaupunkien linnoittamisessa ja uusien linnakkeiden rakentamisessa vaan sotilaallisista syistä rakennettiin myös kanavat Kylänniemelle, Käyhkäänsillalle, Kukontaipaleelle ja Telataipaleelle sekä parannettiin teitä ja pyrittiin sotilaitten majoituksen helpottamiseksi saamaan tietyt linnoitusalueet ja sotilaiden sijoituspaikat tiheään asutuiksi.[28] Sotilaitten vaikutus ei rajoittunut tähänkään, sillä alueelle muodostettiin siviiliväestön kustantamia majoitusrakennuksia normaalin majoitusrasituksen lisäksi. Nejäsosamanttaalin tai sitä suurempien tilojen omistajat olivat velvoitetut rakentamaan taloihinsa alueelle sijoitettujen joukkojen upseereiden majoittamista varten "valkeita tupia" eli ilmeisestikin seiniltään kalkittuja ja uloslämpeäviä huoneita. Lisäksi talonpojilla rakennutettiin sotamiehille pieniä majoitustaloja pitäjiin.

Vanhan Suomen sotilasrakentaminen, ja Lappeenrannan kaavoitus ja rakentaminen sen osana, voidaan siten nähdä osana koko alueen alistamista sotilaallisten tarpeiden käyttöön. Alueen voi nähdä Michel Foucaultin tavoin (sotilaallisen) vallan kohteena ja maalitauluna. Foucaultin mukaan 1600-luvulta lähtien opittiin tiedostamaan ruumis vallan kohteena; ruumista pyrittiin, etenkin armeijoissa, manipuloimaan ja kouluttamaan siten, että siitä tuli hyvin toimiva "kone". Tässä oli tärkeänä välineenä kuri. Toinen tarvittava vallan väline oli lokalisointiperiaate: jokaiselle yksilölle määrättiin oma ruutu. Näiden periaatteiden noudattaminen aiheutti Foucaultin mukaan muun muasssa arkkitehtonisesti hierarkkisia tiloja, ruutuihin ja jonoihin järjestettyjä tiloja, jotka olivat verrannollisia esimerkiksi sotilaalliseen hierarkiaan ja äksiisiharjoituksiin.

Vanhan Suomen linnoitukset, tai itse asiassa koko maantieteellinen alue Kymijoelta Pietariin, voidaan tämän tulkintamallin mukaan nähdä monimutkaisena koneena, jonka pienimpänä yksikkönä ja moduulina, jonka mukaan koko linnoitusketju oli rakennettu, oli yksittäinen sotilas. Vanhan Suomen linnoitetut kaupungit, linnakkeet, majoitustalot ja "valkeat tuvat" olivat siten laajan, Pietarista johdetun ja valvotun sotilaallisen kokonaisuuden osia.

Lappeenrannan asemakaava ja sen perusteella muodostunut kaupunkirakenne voidaan tulkita yhdeksi tämän koneiston osaksi. Kaava oli siellä laadittu lokalisointiperiaatteen mukaan ruutukaavaksi, jossa sotilaita varten rakennettiin kurin mahdollistavia kasarmirakennuksia. Siviiliasutus oli siirretty omaan helposti valvottavaan ruutuunsa, linnoituksen edustalla sijaitsevaan esikaupunkiin. Linnoitus itsessään toimi hierarkkisen sotilaallisen kurin alaisuudessa ja oli myös kaavoitettu näiden periaatteiden mukaisesti. Keskiaukiolla sijaitsivat hierarkkisesti korkeammalla olevien rakennukset, kun taas alempien osapuolien rakennukset olivat laidempana. Keskusaukion keskellä taas sijaitsi päävartio, jonka kautta Benthamin Panopticonin tapaan valvottiin sotilaallisen koneiston moitteetonta toimintaa.

[1]Ranta 1978, s. 75.

[2]Laskovskin teokseen liitetyn kartan luotettavuutta voidaan toki epäillä: kartta on ensinnäkin piirretty teokseen puhtaaksi ja voidaan ajatella, että se olisi piirretty jonkin ruotsalaisen kauden karttapiirustuksen perusteella ilman, että kartan kuvaama tilanne pohjautuisi todelliseen pikkuvihan jälkeiseen tilanteeseen Lappeenrannan linnoituksessa. Laskovskilla on joka tapauksessa ollut käytössään ruotsalaista karttamateriaalia, sillä hän viittaa teoksessaan ruotsalaiseen karttaan vuodelta 1730.

Toisaalta Laskovskin kartan luotettavuuden puolesta puhuu se, että ei liene ollut mitään syytä piirtää karttaan juuri kyseisiä kuutta sotilasrakennusta ja kirkkoa. Lisäksi kartta pitää kirkkorakennuksen osalta paikkansa, sillä vaikka kirkko vahingoittuikin pahasti Lappeenrannan valloituksen yhteydessä, ei se kuitenkaan täysin tuhoutunut. Kirkon osalta pitää myös paikkansa kartan kirkolle osoittama suorakaiteen muotoinen pohjakaava - linnoituksen luterilainen kirkko oli vielä 1740-luvulla suorakaiteen muotoinen pitkäkirkko. Laskovskin kartta ei liene ollut ainakaan suora kopio ruotsalaisesta kartasta senkään vuoksi, että Ruotsin sota-arkiston kartoissa ei linnoitusniemen lähellä sijaitsevien saarien luonnonmuotoja ole kartoitettu samankaltaiseksi kuin Laskovskilla. KrA SFP. Villmanstrand nr 1, 4-6, 8-11, 13-28; Laskovski 1865, s. 899, karttaliite s. 17; Ranta 1978, s. 105.

[3]Laskovski 1865, karttaliite s. 17; KrA SFP. Villmanstrand nr 4-6, 8-11, 13-28; KrA Krigskollegium. Fort. dep. Inkomna handl. 1733, Ammondtin kartta Lappeenrannasta.

[4]Laskovski 1865, s. 163, 164, 899, karttaliite s. 17.

[5]Laskovski 1865, karttaliite s. 17; Ranta 1978, s. 509, kirkonkokouksen pöytäkirjassa ollut kuva Lappeen kirkon pohjakaavasta 25.7. 1755.

KrA SFP. Villmanstrand nr 18.

UUB, Handritade kartor över Finland. Karta över Villmanstrand. Inv. nr 56074. Davidsson 1957.

Karttaa ovat tutkimuksessa aiemmin käsitelleet Toivanen 1979, s. 379, 384; Ranta 1978, s. 77; Toivanen 1980, s. 37. En ole pystynyt selvittämään kartan alkuperää enkä syytä sen laatimiseen.

VA kartta MH 371/2 D 6/3; VA yleiskartta 122 2 D 17/11, Viipurin kuvernementin atlas; TsGVIA F. 349, op. 8, d. 153.

Brocman 1754, s. 61; Laskovski 1865, s. 164, 899; Ranta 1978, s. 106, 110, 111, 114, 140; 142, 509; Toivanen 1980, s. 52.

Ranta 1978, s. 75.

Brocman 1754, s. 61; Hülphers 1760, s. 75; de Saint Pierre 1763, s. 299, 300.

Lukuihin täytyy suhtautua varauksella, sillä osa rakennuksiksi lasketuista merkinnöistä kartassa on tulkinnanvaraisia.

Engelhardt 1973, s. 66.

[6]Ranta 1978, s. 82. Rannan mukaan vuoden 1775 kartta ja kaavasuunnitelma ei ole säilynyt, ja siitä muistuttaa vain myöhempi jäljennös, ns. Tseljushkinin kaava. Sama. Rannalla ei kuitenkaan ole ollut käytössään tutkimustilannetta muuttavia Pietarin laivaston keskusarkiston karttoja. Käytän tässä tutkimuksesta 1770-luvun puolivälin asemakaavasuunnitelmasta nimitystä vuoden 1774 asemakaava, vaikkakin kaava vahvistettiin vasta seuraavana vuonna. Kaavan mukaiset työt linnoituksessa olivat kuitenkin käynnissä jo vuonna 1774. Ranta 1978, s. 80-82; ks. myös Knapas 1988, s. 166, 167, 180.

[7]Ranta 1978, s. 81, 82. Juri Küttnerin mukaan vuoden 1774 kartoitustyö on usein Suomessa väärin liitetty vuosina 1797-1799 tehtyyn Viipurin kuvernementin atlakseen. Küttner myös mainitsee, että asemapiirrosten laatijoina olivat  maanmittausoppilaat insinöörijoukkojen valvonnassa. Karttojen laatiminen lähti Küttnerin mukaan kaupunkisuunnittelun tarpeista. Küttner 1987, s. 142. Lappeenrannassa kartoituksen suorittivat ylimaanmittari Hasselblatt ja maanmittari Indrén. Ranta 1978, s. 82. En ole onnistunut löytämään heidän laatimaansa karttaa, siten kyseisten maanmittarien rooli vuoden 1774 asemakaavasuunnitelman laadinnassa jää vielä avoimeksi.

[8]Knapas 1976, s. 15.

[9]Ranta 1978, s. 78.

[10]1700-luvun puolelle TsGAVMFin atlaksista ja kartoista ajoittuvat F. 3/L, op. 23, d. 852. Atlas Pietarin departementin linnoituksista. Laadittu Insinöörikenraali ja ritari Mordvinovin johdolla. Vuodelta 1780; F. 3/L, op. 23, d. 978. Atlas Suomen departementin linnoituksista v. 1780. Atlaksessa Lappeenrannasta lehdet XVIII (kartta) ja XIX (vallitusten leikkaukset ja suunnitelma Viipurin porttia varten); F. 3/L, op. 23, d. 974. Atlas Suomen departementin linnoituksista 1783-1794. Lappeenrantaa kuvaava kartta päivätty 9.1.1794; F. 3/L, op. 23, d. 943. Atlas Venäjän valtakunnan linnoituksista ja kaupungeista vuodelta 1794; F. 3/L, op. 23, d. 976. Piirustuksia Suomen departementin linnoituksista v. 1793-1883. (Lappeenrantaa kuvaavat kirjan lehdet 46-53); F. 3/L, op. 23, d. 977. Kuvaukset Suomen departementin linnoituksista ja mitä niihin on rakennettu. (Lappeenrantaa kuvaavat kartat kirjan sivuilla 31-38) sekä

F. 3/L, op 23, d. 2660. Kartta Lappeenrannan linnoituksesta. Linnoitus ja rakennukset. Suurimmasta osasta Lappeenrantaa koskevista kartoista ja piirustuksista on Lappeenrannan Etelä-Karjalan museon arkistoon saatu Igor Georgievskin kuvaamat erinomaiset väridiat. Kokonaisuudessaan TsGAVMFin atlakset – joihin sain tilaisuuden tutustua itse paikalla silloisessa Leningradissa keväällä 1991 – muodostavat arvokkaan arkkitehtuurihistoriallisen lähteen, josta Lappeenrantaa koskeva materiaali on vain vähäinen osa.

[11]TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 852. Lehdet XXV-XXVII. Kartaston Lappeenrantaa kuvaavien lehtien ohella arkiston erillisessä, päiväämättömässä suunnitelmakartassa TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 2660 linnoituksen rakennuskanta ja linnoituslaitteet esiintyvät lähes identtisenä.

Esikaupungeista Suuri eli Viipurin esikaupunki on kartoissa vain karkeasti hahmoteltu maastopiirustuksen päälle eikä Pientä eli Paldon esikaupunkia ole merkitty karttoihin lainkaan lukuun ottamatta kolmea karttaan XXV piirrettyä myöhemmän esikaupungin alueella sijainnutta rakennusta.  Rannan mukaan kaupungin syntyneitten ja kastettujen luettelosta käy ilmi, että jo vuonna 1773 oli Paldossa ja Pappilanlahden eli nykyisen Kaupunginlahden alueella asutusta. Luetteloihin ilmestyi nimitys "esikaupunki" kuitenkin vasta vuoden 1774 syyskuussa. Saman vuoden keväällä oli jo linnoituksen insinöörikomendantti päättänyt, että Paldon ja Pappilanlahden ranta-alueet sijaitsivat kaupunkialueella ja ne oli luettava esikaupungeiksi. Esikaupungin perustamisen vahvisti se, että vuonna 1775 kruunu lupasi Suuren esikaupungin alueella sijainneiden pappilan maiden tilalle maa-alueita kauempaa. Asukkaat muuttivat linnoituksesta Suureen esikaupunkiin ja Paldon alueelle jo talvella 1774. Ranta 1978, s. 80, 81. Voidaan ajatella, että esikaupungit olisi jätetty pois mittakaavaongelmien vuoksi. Tästä ei kuitenkaan voi olla kysymys, sillä samaan mittakaavaan Mordvinovin atlaksen lehden XXVI kanssa tehdyssä vuodelle 1780 ajoittuvassa kartassa esiintyy jo yksityiskohtaisesti hahmoteltuna osa Suurta esikaupunkia. Esikaupungin vieressä sijainnut ja vasta 1790-luvulla rakennettu Nikolain etulinnake on molemmissa kartoissa taas luonnoksena. TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 978. Mordvinovin atlaksessa ei myöskään esiinny eräässä toisessa samaan vuodelle 1780 ajoittuvaan karttaan jo rakennetuksi merkittyjä rakennuksia, Mordvinovin atlaksen lehtiin on esimerkiksi piirretty linnoituksen vanha ortodoksinen puukirkko, kun uusi kivikirkko vihittiin käyttöön vuonna 1785. TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 978; MMA Lappeenrannan ortodoksisen kirkon historiikkikirja.

Fabritsius 1903, s. L. Atlaksen oli laatinut tai ainakin sen laatimistyötä johti Orlovin linnoituksen komentaja, kenraalimajuri Femersom. Fabritsiuksen mukaan atlas oli taiteellisesti korkealaatuinen. Sama.

Vrt. esim. KrA SFP. Villmanstrand nr. 1-28, TsGVIA F. 349, op. 80, Lappeenrantaa koskevat kartat.

VA kartta MH 371/2 D 6/3; VA yleiskartta 122 2 D 17/11, Viipurin kuvernementin atlas; TsGVIA F. 349, op. 80, d. 153; Ranta 1978, s. 100-113.

Vrt. Knapas 1976, s. 12.

Linnoituksen kadut olivat pitkään kiveämättömiä. Vasta 1770-luvulla tiedetään linnoituksen pääkadun saaneen ainakin eteläosaltaan kiveyksen. Ranta 1978, s. 92, 95.

Ranta 1978, s. 80.

Suuren esikaupungin eli Viipurin esikaupungin asemakaavasuunnitelma erottuu kokonaisuudessaan atlaksen kartassa XXV.

LKA Kazanzovin muistiinpanot lappeenrannan linnoituksesta. Ranta 1978, s. 492-494.

[12]Ranta 1978, s. 84, 85.

[13]TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 978, 974; Toivanen 1980, s. 16.

[14]TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 852, 2660, 978, 976, 977; VA kartta MH 371/2 D 6/3; VA yleiskartta 122 2 D 17/11, Viipurin kuvernementin atlas; LKA Lappeenrantaa vuonna 1797 kuvaava karttakopio.

[15]Lappeenrannan toteutuneesta kaupunkirakenteesta 1790-luvun puolivälissä saadaan melko selkeä kuva Pietarin laivaston keskusarkistossa säilytettävästä insinöörikapteeni Semjon Tsheljushkinin 9.1.1794 allekirjoittamasta kartasta sekä Suomen Valtionarkistossa säilytettävästä saman insinöörikapteenin allekirjoittamasta mutta päiväämättömästä ns. Tsheljushkinin asemakaavasta. TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 974; VA kartta MH 370/56 M 25/3. Valtionarkiston karttaa ovat tutkimuksessa käsitelleet esim. Knapas 1976, s. 11; Ranta 1978, s. 82; Toivanen 1980, s.53; Knapas 1988, s. 166. Kun Valtionarkiston Tsheljushkinin kartta on pitkään ollut ainoa Suomessa saatavilla ollut karttaesitys, jossa vuoden 1774 asemakaavasuunnitelma esiintyy, on karttaa usein tutkimuksessa nimitetty "vuoden 1774 asemakaavaksi", "vuoden 1800 tienoilla laadituksi taannehtivaksi kaavaksi" tai "Lappeenrannan linnoittamissuunnitelmaksi vuodelta 1774".

Näin ei kuitenkaan tarkkaan ottaen ole, vaan kyse on kapteeni Semjon Tsheljushkinin 1790-luvulla laatimasta kartasta, jossa esiintyy vuoden 1774 asemakaavasuunnitelma ja sen mukaan toteutetut ja myös toteuttamattomat rakennukset. Molemmissa kartoissa esitetään rinnan 1790-luvun todellisuuden kanssa myös vuoden 1774 asemakaavasuunnitelmassa linnoitusniemelle suunnitellut rakennukset. Ranta 1978, s. 82; Toivanen esittää kartan syntyneen vuoden 1800 tienoilla, Toivanen 1980, s. 53. Kartta on kuitenkin vuotta 1799 aiempi, sillä siinä ei ole monia linnoituslaitteiden osia tai rakennuksia, jotka taas esiintyvät vuosien 1799 ja 1800 linnoitustöitä käsittelevässä kartassa. TsGVIA F. 349, op. 8, d. 153. Kartta on toisaalta selvästikin tehty vuoden 1792 jälkeen, sillä siinä esiintyy mainittuna vuonna esikaupungin kupeeseen valmistunut Lappeen kaksoisristikirkko. Kartta ajoittunee Pietarissa sijaitsevan "sisarkarttansa" tapaan 1790-luvun puoliväliin.

Kun Pietarin kartassa esitettiin kaupungin rakennusten ohella linnoituslaitteet profiilipiirustuksineen, keskittyi Valtionarkiston kartta linnoituksen rakennuksiin - esimerkiksi etulinnakkeet oli kartasta jätetty kokonaan pois. Toteuttamattomat vuoden 1774 asemakaavasuunnitelman rakennukset erottuivat kartassa vaaleamman värisinä ja ne on numeroitu 17:stä 27:ään. 1790-luvun rakennukset on merkitty karttaan tummemmalla värillä; olemassa olleista rakennuksista oli vielä kivi- eli tiilirakennukset merkitty punaisella värillä.

TsGVIA F. 349, op. 8, d. 149-197; TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 978, 974, 976, 977.

TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 852, 974; Ranta 1978, s. 87.

VA kartta MH 371/2 D 6/3. Kartta on tutkimuksessa ajoitettu 1790-luvun puoliväliin. Ranta 1978, s. 87. Ajoitus on kartassa esiintyvän rakennuskannan perusteella suhteellisen luotettava. Kartassa Viipurin esikaupungissa esiintyvä Juhana Salosen suunnittelema kaksoisristikirkko valmistui vasta vuonna 1792. Lindh 1885, s. 27; Ranta 1978, s. 115. Kartta ei myöskään voine olla 1800-luvun puolelta, sillä siihen ei ole merkitty linnoituksessa ortodoksista kirkkoa vastapäätä sijaitsevia kolmea kasarmirakennusta. Nämä rakennukset esiintyvät kuitenkin muussa aivan vuosisadan vaihteeseen ajoittuvassa karttamateriaalissa. VA yleiskartta 122 2 D 17/77, Viipurin kuvernementin atlas; TsGVIA F.349, op. 80, d. 153. Kartta ajoittuu siis vuosien 1792-1798 väliseen aikaan.

Kartta osoittaa, että yhtäkään siviilirakennusta ei ollut tehty kivestä.

VA kartta MH 371/2 D 6/3.

TsGVIA F. 349, op. 80, d. 153; VA Viipurin läänin järjestämiskomitean arkisto 7.13. v. 1812-1813, s. 38. Vrt. esim. Ranta 1978, s. 86.

VA kartta MH 371/2 D 6/3.

TsGVIA F. 349, op. 8, d. 149-197; TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 978, 974, 976, 977.

TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 976, 977; TsGVIA F. 349, op. 8, d. 149-197.

LKA Kazanzovin muistiinpanot Lappeenrannan linnoituksesta; linnoituslaitteiden valmistuneisuusasteesta vrt. TsGVIA F. 349, op. 8, d. 172, 173. Aleksanterin käynnistä linnoituksessa on jonkin verran toisistaan poikkeavaa tietoa. Lindh ja Murto viittaavat joulukuun 29. päivänä Lappeenrannan kastekirjaan tehtyyn merkintään, jossa keisari oli merkitty Aleksanteri-nimisen pojan kummiksi, Kazanzov taas selostaa pitkään Aleksanterin vierailua Lappeenrannassa ja muualla Vanhassa Suomessa toukokuussa 1803. Tiedot Kazanzov sanoo poimineensa akateemikko Butkovin papereista mutta ei mainitse lähteen laadusta tarkempaa. Myös Toivanen mainitsee Aleksanterin käyneen linnoituksessa vuonna 1803. On tietysti mahdollista, että Aleksanteri kävi Lappeenrannassa ja muissakin Vanhan Suomen linnoituksessa useamman kerran. Lindh 1885, s. 21; Murto 1949, s. 84; LKA Kazanzovin muistiinpanot Lappeenrannan linnoituksesta; Toivanen 1980, s. 54. Keisari saapui Kazanzovin mukaan sunnuntaina 30. päivänä toukokuuta vuonna 1803 suoraan linnoituksessa sijaitsevan ortodoksisen kirkon liturgiajumalanpalvelukseen. Hänet otti vastaan eteisessä kirkon esimies Stefan Vasiljev pukeutuneena asianmukaiseen kirkolliseen pukuun, risti kädessä ja pirskottaen siunattua vettä.

Keisari suuteli ristiä ja astui sen jälkeen kirkkoon. Jumalanpalveluksen jälkeen kaksi vuotta aikaisemmin keisariksi tullut Aleksanteri tarkasti linnoituksen ja Saimaan laivaston ja otti vastaan linnoituksen joukkojen ohimarssin. Iltapäivällä keisari lähti vaunuineen Joutsenoon, josta matka jatkui Imatralle. Imatralta Aleksanteri matkasi edelleen Savonlinnaan. Aleksanterin mukana matkusti seurue, johon kuului Vanhan Suomen linnoituksien rakentamiseen tiiviisti osallistunut insinöörikenraali Suchtelen. Kazanzovin mukaan Suchtelen oli maininnut Lappeenrannan vierailun yhteydessä, että linnoitus ei kaivannut minkäänlaisia muutoksia. Kazanzov arvelee, että linnoitukset tarkastettiin odotettavissa olevan sodan johdosta. LKA Kazanzovin muistiinpanot Lappeenrannan linnoituksesta.

TsGVIA F. 349, op. 8, d. 174-177.

TsGVIA F. 349, op. 8, d. 185-188. Linnoituksen komendantti oli jo 1760-luvulla puuttunut kaupunkilaisten kotieläinten kaduille ja valleille aiheuttamaan vahinkoon. Erityisesti siat aiheuttivat suurta vahinkoa tonkiessaan kuoppia. Ranta 1978, s. 97.

TsGVIA F. 349, op. 8, d. 195-197; Ranta 1978, s. 144.

Museovirasto, Rakennushistorian osasto, venäläisen insinöörikomennuskunnan arkisto. Lappeenranta 1-82; Ranta 1978, s. 144; Ranta 1980, s. 177.

[16]Lilius 1985, s. 26, 27.

[17]Ranta 1978, s. 139.

[18]Ks. esim. VA kartta MH 370/56 M 25/3; TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 974.

[19]Knapas 1971, s. 3; Knapas 1976, s. 31-33.

[20]Knapas 1971, s. 3.

[21]Knapas 1988, s. 181, 189, 190, 195.

VA yleiskartta 122 2D 17/11, Viipurin kuvernementin atlas; Belidor 1729, kuvat 29, 31 sekä kuva 15, fig. 2 corps de garde etenkin pilarikäytävän osalta. Belidorin kirjassa esiintyvien piirustuksien toscanalaisen pylväsjärjestelmän runsaat harkotukset luovat kiinnostavan vertailukohdan myös Vanhan Suomen arkkitehtuurityylin, provinssiklassismin käyttämiin tyylikeinoihin. Ks. esim. linnoitusportin mallipiirustusta, Belidor 1729, kuva 13, fig. 4 ja Viipurin linnoituksen ns. Pietarin portin piirustusta, Knapas 1988, s. 186. Knapaksen mukaan Belidorin teoksia käytettiin Venäjällä linnoitusupseerien koulutuksessa. Tosin Knapas arvelee mieltymyksen runsaisiin pylväiden, pilastereiden ja listoituksiin juontuvan myös Vignolan, Albertin, Vitruviuksen ja Palladion venäjäksi 1700-luvun loppupuolella käännetyistä teoksista. Knapas 1988, s. 194, 195.

TsGVIA F. 349, op. 8, d. 171, 172, 174. Käsittelen jäljempänä vain kaupungin julkisia rakennuksia; pääpaino on sotilasrakennusten tarkastelussa. Rakennusten kohdalla tekstissä olevat numerot viittaavat liitekartan numeroon ja osoittavat rakennuksen sijainnin linnoitusniemellä.

Ranta 1980, s. 181, 187, 192.

TsGVIA F. 349, op. 8, d. 171, 172, 174.

TsGAVMF. Vanhan Suomen linnoituksia kuvaava kartasto, kartat XXV-XXVII; vrt. Ranta 1978, s. 142.

Knapas 1981, s. 74.

VA venäläiset sotilasasiakirjat. Kansio 293, akti 16554, vuodelta 1843 oleva luettelo linnoituksessa sijaitsevista rakennuksista.

VA yleiskartta 122 2D 17/11, Viipurin kuvernementin atlas; fasadipiirustuksen luotettavuudesta ks. Knapas 1976, s. 18, 22; Knapas 1981, s. 75; TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 977, kartaston s. 32; ks. myös TsGVIA F. 349, op. 8 d. 168, 172.  Komendantin ohella Viipurin kuvernementin atlaksessa on muun muassa myös päävartion ja corps de garden julkisivupiirustukset. Päävartiosta ja Viipurin portin corps de gardesta on säilynyt useita korjaustöiden yhteydessä tehtyjä pohjakaava- ja leikkauspiirustuksia. Julkisivupiirustuksia esiintyy kuitenkin vain jo edellä mainituissa Viipurin kuvernementin atlaksessa ja Pietarin laivaston keskusarkistossa säilytettävässä atlaksessa.          Pohjakaavat ovat kutakuinkin samankaltaisia insinöörikomennuskunnan työpiirustuksissa, Viipurin kuvernementin atlaksessa ja Pietarin atlaksessa.

Fasadipiirustukset poikkeavat atlaksissa toisistaan: Pietarin atlaksessa päävartioon ei ollut piirretty balustradiaitaa, rakennus oli piirretty korkeammaksi ja oven ja ikkuna-aukkojen päälle oli sijoitettu koristeet. Corps de gardessa ei Pietarin atlaksessa ollut rustikoitu arkkivoltteja eikä oviaukon kohdalla ollut kaksoispilastereita. Jos verrataan julkisivupiirustuksia useampiin linnoitusupseerien selostuspiirustusten päävartiota koskeviin leikkauspiirustuksiin, havaitaan Pietarin atlaksen piirustukset luotettavammmiksia kuvauksiksi rakennuksen ulkonäöstä - linnoitusupseereilla ei varmaankaan olisi ollut mitään syytä piirtää rakennusta väärin vuosittaisia töitä selostaviin piirustuksiin. Leikkauspiirustuksista ei kuitenkaan selviä, oliko päävartiossa balustradiaita tai olivatko corps de garden arkkivoltit rustikoituja. Kun laivaston keskusarkiston atlaksen piirustukset on kuitenkin päiväyksestään päätellen laadittu Lappeenrannassa, voidaan pitää todennäköisenä, että sen julkisivupiirustukset ovat luotettavampia. TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 977, kartaston s. 34; TsGVIA F. 349, op. 8, d. 157, 165, 168; museovirasto, rakennushistorian osasto, venäläisen insinöörikomennuskunnan arkisto. Lappeenranta, n:ot 36, 37, 72; VA yleiskartta 122 2 D 17/77, Viipurin kuvernementin atlas.

TsGVIA F. 349, op. 8, d. 168, 171; TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 977, kartaston s. 32.

TsGVIA F. 349, op. 8, d. 155, 165, 168, 171.

TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 977, kartaston s. 32; TsGVIA F.349, op. 8, d. 151, 156; VA venäläiset sotilasasiakirjat. Kansio 293, akti 16554, rakennusluettelo linnoituksen rakennuksista vuodelta 1843 sekä akti 16555, rakennusluettelo v. 1844.

TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 977, kartaston sivut 32-34.

TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 978, atlaksen lehti XVIII; 1790-luvulta ks. esim. TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 974; VA kartta MH 371/2 D 6/3; TsGVIA F. 349, op. 8, d. 151.

Ranta 1978, s. 111, 113, 119; Ranta 1980, s. 194. Rakennusten ajoitukseen liittyvä muu lähdeaineisto on osin melko epämääräistä, joskin ajoitukset useimmiten kuitenkin osuvat 1700-luvun loppupuolelle. Vuonna 1812 Lappeenrannan pormestari Maslén ilmoitti Viipurin läänin järjestämiskomitealle keskellä linnoitusta sijaitsevan kivestä rakennetun ja peltikatollisen päävartion iäksi 40-45 vuotta. Viipurin portin rakennuksen iän Maslén arvioi samanikäiseksi. Komendantintalo oli hänen mukaansa 40 vuotta sitten rakennettu, samoin kasarmirakennus. VA Viipurin läänin järjestämiskomitea 7. 13, v. 1812-1813, s. 39, 40; Ranta 1978, s. 119. Luettelot lakkautetussa Lappeenrannan linnoituksessa sijaitsevista sotilasdepartementille kuuluvista rakennuksista vuosilta 1843 ja 1844 eivät mainitse silloin jo purettua päävartiota eivätkä vankilan osana toiminutta kasarmia lainkaan, mutta ilmoittavat taas Viipurin portin vartiorakennuksen rakennusvuodeksi 1788. Komendantintalo sanotaan rakennetun vuonna 1774. VA venäläiset sotilasasiakirjat. Kansio 293, aktit 16554 ja 16555.

Linnoituksen vanhimpien kivirakennusten ikään saadaan myös vuodelta 1796 yksi arvio. Silloin Pietarissa toiminut maantieteilijä Heinrich Storch mainitsi Venäjän valtakuntaa kuvaavassa perusteellisessa kirjassaan Lappeenrannan rakennuskannasta muun muassa seuraavaa: "Im Jahre 1772 wurde das Haus des Kommendanten, die Hauptwache und eine Kaserne von Stein aufgebaut." Storch 1796, s. 515. Storchin mukaan rakennukset olisivat siis jo vuodelta 1772. Kirjoittaja ei kuitenkaan mainitse Viipurin portin corps de garde -rakennusta kirjoituksessaan.

TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 977, kartaston s. 34; TsGVIA F. 349, op. 8, d. 157, 165.

Museovirasto, rakennushistorian osasto, venäläisen insinöörikomennuskunnan arkisto. Lappeenranta n:o 79.

Knapas 1976, s. 19.

TsGAVMF Vanhan Suomen linnoituksia kuvaavan atlaksen kartat XXV-XXVII; VA kartta MH 370/56 M 25/3.

Laskovski 1865, karttaliite s. 17; UUB, Handritade kartor över Finland. Karta över Villmanstrand. Inv. nr 56074. Davidsson 1957.

TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 977, kartaston s. 34; TsGVIA F. 349, op. 8, d. 157, 165.

Fabritsius 1903, s. 443-453.

Keep 1985, s. 190-192. Kasarmirakennusten epäkohtiin, etenkin terveydelliseltä kannalta, puututtiin vasta Krimin sodan jälkeen seuranneissa Venäjän armeijan uudistuksissa. Keep 1985, s. 192.

Ranta 1978, s. 497.

TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 978, 974; TsGVIA F. 349, op. 8, d. 164, 165.

TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 977, kartaston s. 33; TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 978; Ranta 1978, s. 109, 111, 113; Ranta 1980, s. 193, 194, 197.

TsGVIA F. 349, op. 8, d. 164, 172, 174, 186.

TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 977, kartaston s. 33; TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 976, kartaston s. 51; TsGVIA F. 349, op. 8, d. 186. 1770-luvulla rakennettua satulakattoista kivikasarmista on myös Viipurin kuvernementin atlaksessa kaksi projektiota. Pohjakaavan osalta atlaksen kuva on samankaltainen insinöörikomennuskunnan laatimien piirustusten kanssa, mutta julkisivun osalta (piirustus n:o 8 aukeamalla 11) atlaksen kuvaus ei ole täysin yhtenevä työselvitysten karttojen kanssa. Atlaksessa esitetyt muut linnoituksen neljä kivikasarmia on myös esitetty virheellisesti. Niissä olisi atlaksen kuvan mukaan ollut satulakatto, vaikka itse atlakseen liittyvässä linnoituksen kartassakin rakennukset on merkitty aumakattoisiksi. Insinöörikomennuskunnan työselostuskartat ja rakennusten kuvat Pietarissa säilytettävissä atlaksissa osoittavat, että vain linnoituksen vanhin kivikasarmi oli satulakattoinen, kun muut olivat aumakattoisia. Viipurin kuvernementin atlas ei siten ole linnoituksen kasarmienkaan julkisivujen suhteen luotettava lähde. VA yleiskartta 122 D 17/77, Viipurin kuvernementin atlas; TsGVIA F. 349, op. 80, d. 149-197; TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 976, 977. Vrt. Knapas 1976, s. 18.

TsGVIA F. 349, op. 8, d. 165, 186.

TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 852, Mordvinovin atlaksen kartat XXV-XXVII; TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 978, 977 kartaston s. 33; VA kartta MH 370/56 M 25/3; TsGVIA F. 349, op. 8, d. 151, 164, 166, 167. Rakennusten valmistumisajankohdasta ks. myös  LKA Lappeenrantaa vuonna 1797 kuvaava karttakopio v. 1891; VA yleiskartta 122 2 D 17/11, Viipurin kuvernementin atlas; VA venäläiset sotilasasiakirjat, kansio 293, akti 16554; Ranta 1978, s. 116. Kivien tuominen on voinut liittyä myös vuonna 1802 aloitettuun tykistön harmaakivestä tehtyjen makasiinien rakentamiseen.

TsGVIA F. 349, op. 8, d. 186.

TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 977, kartaston s. 33; TsGVIA F. 349, op. 8, d. 186, 197; museovirasto, rakennushistorian osasto, venäläisten insinöörikomennuskuntien arkisto. Lappeenranta, n:ot 24, 26, 72, 74, 76 ja numeroimattomat piirustukset.

Ranta 1980, s. 181.

UUB, Handritade kartor över Finland. Karta över Villmanstrand. Inv. nr 56074. Davidsson 1957.

VA kartta MH 370/56 M 25/3; TsGVIA F. 349, op. 8, d. 174.

Ranta 1978, s. 496, 497; Ranta 1980. s. 188, 189, 191.

Ranta 1980, s. 193.

Ranta 1978, s. 113; Ranta 1980, s. 188; ks. myös TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 978, linnoituksen rakennukset vuonna 1780.

TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 977, kartaston s. 33; TsGVIA F. 349, op. 8, d. 185, 186.

TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 977, kartaston s. 33.

TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 852, Mordvinovin atlas; VA kartta MH 370/56 M 25/3; TsGVIA F. 349, op. 8, d. 172, 185, 187.

TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 852, Mordvinovin atlas;TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 978; VA yleiskartta 122 2 D 17/11, Viipurin kuvernementin atlas; VA kartta MH 370/56 M 25/3; VA kartta 371/2 D 6/3; TsGVIA F. 349, op. 8, d. 149-197; Ranta 1978, s. 113.

VA yleiskartta 122 2 D 17/11, Viipurin kuvernementin atlas; TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 976, kartaston sivu 51;TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 977, kartaston s. 35.

TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 976, kartaston s. 47; TsGVIA F. 349, op. 8, d. 149 ja 150. Rainer Knapaksen mukaan kasarmityyppiä käytettiin 1800-luvun alussa Käkisalmessa, kahdessa Ruotsinsalmen kasarmissa, ja luultavasti myös Haminaan vuosina 1807 ja 1808 rakennetuissa kasarmeissa. Tyyppi toistui muuntuneena vielä Kyminlinnassa. Lappeenrannan kasarmisuunnitelma voidaan siis liittää näiden kasarmien rakentamiskauteen. Siinä se ajoittuu suhteellisen varhaiseksi: toinen kasarmia koskeva suunnitelmapiirustus on päivätty 12.6.1800. TsGVIA F. 349, op. 8, d. 150; Knapas 1988, s. 189, 199.

TsGVIA F. 349, op. 8, d. 151-197.

TsGVIA F. 349, op. 8, d. 154, 186.

TsGVIA F. 349, op. 8, d. 160, 165, 194.

TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 977, kartaston s. 37; TsGVIA F. 349, op. 8, d. 165, 171-174, 177.

TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 977, kartaston s. 37; VA kartta MH 371/2 D 6/3; VA Viipurin läänin järjestämiskomitean arkisto v. 1812, 7.13, s. 41; museovirasto, rakennushistorian osasto, venäläisten insinöörikomennuskuntien arkisto. Lappeenranta, n:o 10; TsGVIA F. 349, op. 8, d. 172, 173; VA venäläiset sotilasasiakirjat, kansio 293, akti 16554.

TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 852, d. 977 kartaston s. 32; VA yleiskartta 122 2 D 17/77, Viipurin kuvernementin atlas; TsGVIA F. 349, op. 8, d. 168, 174. Insinööritalon ja siihen liittyvän kasarmin rakennusajankohdasta Lappeenrannan pormestari raportoi vuonna 1812 rakennuksien valmistuneen "40 vuotta sitten" eli siis vuonna 1772. Sotilasviranomaisten laatima luettelo lakkautetun Lappeenrannan linnoituksen rakennuksista mainitsi taas kartan TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 977 tavoin insinööritalon rakennusvuodeksi vuoden 1774. VA Viipurin läänin järjestämiskomitean arkisto. 7.13, v. 1812-1813, s. 40; VA venäläiset sotilasasiakirjat. Kansio 293, akti 16554.

TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 977, kartaston s. 32; Joidenkin piirustusten mukaan keskusaukion puoleisen osan väliseinään oli puhkaistu oviaukko. TsGVIA F. 349, op. 8, d. 158; museovirasto, rakennushistorian osasto, venäläisen insinöörikomennuskunnan arkisto. Lappeenranta n:o 72.

Pohjakaavatyypeistä ks. Lilius 1985, s. 216.

VA yleiskartta 122 2 D 17/77, Viipurin kuvernementin atlas; TsGVIA F. 349, op. 8, d. 159, 165, 174, 191; museovirasto, rakennushistorian osasto, venäläisen insinöörikomennuskunnan arkisto. Lappeenranta n:o 72.

Ks. esim. TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 977, kartaston s. 32, 33; TsGVIA F. 349, op. 8, d. 165, 172, 174.

TsGVIA F. 349, op. 8, d. 172, 174.

TsGVIA F. 349, op. 8, d. 151, 153, 165, 172.

TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 978, 974, 976. 1750-luvulle ajoittuvassa kartassa kolmen rakennuksen ryhmää ei vielä esiinny, joskin osapuilleen läntisimmän upseerirakennuksen kohdalla on suorakaiteen muotoinen rakennus. Sen sijaan 1790-luvulle ajoittuvan karttamateriaalin mukaan rakennukset olivat ainakin silloin jo käytössä. UUB, Handritade kartor över Finland. Karta över Villmanstrand. Inv. nr 56074. Davidsson 1957; VA kartta MH 371/2 D 6/3; VA kartta MH 370/56 M 25/3; VA yleiskartta 122 2 D 17/77, Viipurin kuvernementin atlas; TsGVIA F. 349, op. 8, d. 172, 174.  TsGVIA F. 349, op. 8, d. 187.

Rakennukset on sijoitettu osapuilleen 1770-luvun puolivälin asemakaavasuunnitelman katuverkkoon, mutta insinöörikapteeni Tsheljuskinin allekirjoittamassa 1790-luvulle ajoittuvassa kartassa, jossa esitetään rinnakkain sekä vuoden 1774 asemakaavasuunnitelma että 1790-luvun tilanne, on pohjoisen poikkikadun katulinja hiukan kauempana upseerirakennuksista kuin rakennusten katupäädyt. Upseerirakennuksia ei myöskään ole merkitty vuoden 1774 asemakaavaa kuvaaviin karttoihin Pietarissa säilytettävässä Mordvinovin atlaksessa, vaan rakennusten paikalle on suunniteltu huomattavasti suurempia rakennuksia.VA kartta MH 370/56 M 25/3; TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 852. Tämän perusteella saattaisi olla mahdollista, että rakennukset olisi rakennettu jo ennen 1770-luvun puolivälin kaavasuunnitelmaa.             Toinen vaihtoehto olisi, että rakennukset olisikin rakennettu sen verran myöhemmin, ehkä 1790-luvulla, että vuoden 1774 kaavasuunnitelmaa ei enää olisi määrätietoisesti toteutettu rakennettaessa upseeritaloja. Vuonna 1812 kuitenkin mainittiin linnoituksen rakennuksia koskevassa raportissa siellä sijainneet kaksi tykistön upseeritaloa rakennetuksi 1770-luvun alussa. VA, Viipurin läänin järjestämiskomitea 7. 13, v. 1812-1813, s. 39. Tykistön upseeritalojen tai ainakin joidenkin kolmesta rakennuksesta ajoittumista niin vanhaksi, että ne olisi rakennettu 1770-luvulla tai jo aiemmin, tukee jossain määrin se, että rakennuksista kaksi purettiin 1800-luvun alussa ja kolmannen mainittiin olevan vuonna 1818 niin huonokuntoinen, että myös sen purkamista suunniteltiin. Museovirasto, rakennushistorian osasto, venäläisen insinöörikomennuskunnan arkisto. Lappeenranta n:o 10. Jos nimittäin rakennukset olisi pystytetty vasta aivan 1700-luvun loppupuolella, ne tuskin olisivat päässeet rappeutumaan purkukuntoon niin nopeasti.

TsGVIA F. 349, op. 8, d. 156, 172, 174. Kunniavartio lienee ollut linnoituksessa sen vuoksi, että toukokuun lopussa vuonna 1803 keisari Aleksanteri tarkasti linnoituksen ja vastaanotti joukkojen ohimarssin. LKA Kazanzovin muistiinpanot Lappeenrannan linnoituksesta.

TsGVIA F. 349, op. 8, d. 151, 156.

TsGVIA F. 349, op. 8, d. 151, 156, 172, 174; TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 977, kartaston s. 32.

TsGVIA F. 349, op. 8, d. 156, 165; TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 977, kartaston s. 32.

TsGVIA F. 349, op. 8, d. 190.

TsGVIA F. 349, op. 8, d. 156, 165.

TsGVIA F. 349, op. 8, d. 197.

TsGVIA, F. 349, op. 8, d. 156, 165, 197.

TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 852, Mordvinovin atlas; VA kartta MH 370/56 M 25/3.

TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 978, 974; VA kartta MH 371/2 D 6/3; VA yleiskartta 122 2 D 17/77, Viipurin kuvernementin atlas; VA kartta MH 370/56 M 25/3; LKA Lappeenrantaa vuonna 1797 kuvaava karttakopio vuodelta 1891.Eri lähteet antavat varuskuntapataljoonan upseeritalojen rakennusvuosista ristiriitaisia tietoja. Pormestari Maslén raportoi vuonna 1812, että rakennukset oli rakennettu "40 vuotta sitten" eli siis 1770-luvun alussa. Vuosina 1843 ja 1844 laaditut luettelot lakkautetun Lappeenrannan linnoituksessa sijaitsevista sotilasdepartementille kuuluvista rakennuksista taas ilmoittivat rakennusvuodeksi vuoden 1799. VA Viipurin läänin järjestämiskomitea v. 1812-1813, 7. 13, s. 40; VA venäläiset sotilasasiakirjat, kansio 293, aktit 16554, 16555. Säilyneen karttamateriaalin mukaan on joka tapauksessa selvää, että rakennuksia ei ole voitu rakentaa ennen 1770-lukua. UUB, Handritade kartor över Finland. Karta över Villmanstrand. Inv. nr 56074. Davidsson 1957: Laskovski 1865, karttaliite s. 17.

TsGVIA F 349, op. 8, d. 151, 156, 165; Museovirasto, rakennushistorian osasto, venäläisen insinöörikomennuskunnan arkisto. Lappeenranta n:o 10.

TsGVIA F. 349, op. 8, d. 169, 170, 172.

TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 977, kartaston s. 35.

Aseistuksesta ks. TsGVIA F. 349, op. 8, d. 172.

Knapas 1988, s. 189.

TsGVIA F. 349, op. 8, d. 154, 186.

UUB Handritade kartor över Finland. Karta över Villmanstrand. Inv. nr 56075. Davidsson 1957; Laskovski 1866, karttaliite s. 17.

VA kartta MH 370/56 M 25/3; TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 852, Mordvinovin atlas; TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 977, kartaston s. 34. Vuonna 1772 rakennettiin myös neljäs, muita hieman pienempi varastorakennus.TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 977, kartaston s. 34.

TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 977, kartaston s. 34.

TsGVIA F. 349, op. 8, d. 172, 174.

TsGVIA F. 349, op. 8, d. 165, 172, 174.

Ranta 1980, s. 170; TsGVIA F. 349, op. 8, d. 172, 174.

TsGVIA F. 349, op. 8, d. 172, 174.

TsGVIA F. 349, op. 8, d. 161, 165, 172, 173, 174, 177, 184; TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 977, kartaston s. 36, 37.

TsGVIA F. 349, op. 8, d. 164, 165; TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 977, kartaston s. 34.

TsGVIA F. 349, op. 8, d. 166, 167.

Ranta 1978, s. 100-104.

MMA Lappeenrannan ortodoksisen kirkon historiikkikirja; Tasihin 1982, s. 74.

VA Viipurin kuvernementin arkkitehdin virasto 6 56 M 14/9; piirustus julkaistu Juhani Tasihinin kirkon ajoitusproblematiikkaa käsittelevässä artikkelissa. Tasihin 1982, s. 72.

Tasihin 1982, s. 71, 73.

MMA Lappeenrannan ortodoksisen kirkon historiikkikirja; Lehtonen 1986, s. 296.

Ks. Pettersson 1959, s. 167. Kirkkojen tyylierojen takana olivat tietenkin myös eri kirkkokuntien kirkonrakennustraditio ja omat toiminnalliset vaatimukset.

VA kartta MH 371/2 D 6/3.

TsGVIA F. 349, op. 8, d. 198, 199.

Suiski 1989, s. 96, 97. Lappeenrannasta Saharov matkusti Ruotsinsalmen linnoitukseen. Sama. Laivaston lakkauttamisen jälkeen Lappeen kihlakunnan komissaari A. Wirenius raportoi 1810-luvun alussa Viipurin läänin järjestyskomitealle Saimaan soutulaivaston rakennuksista. Hänen mukaansa Lappeenrannan lähistölle oli soutulaivastolle rakennettu matruusikasarmeja ja sairaalarakennus. Lisäksi oli rakennettu  majoitustilaa upseereille. Aluksille oli tehty viisi "saraijia" eli kevytrakenteista vajaa. Laivastolla oli myös makasiineja, jotka oli kasarmien tapaan mitoitettu 300 matruusin ja 50 tykkimiehen tarpeisiin. VA Viipurin järjestämiskomitean arkisto 1812-1813. E 8:17.

TsGAVMF F. 326, op. 1, d. 15925-15942. Rakennuspiirustuksista siis pääosan laati von Stempel; tutkimusaineiston perusteella ei voi päätellä toteutettiinko Saharovin suunnitelmia. Saharovin suunnitelmista ks. nuiski 1989, s. 97-99.

Museovirasto, rakennushistorian osasto. Venäläisten insinöörikomennuskuntien arkisto. Lappeenranta n:o 75; TsGVIA F. 349, op. 8, d. 198, 199; VA RaKH Luettelot julkisista ja sotilasrakennuksista 1811-1923. Luettelot yleisistä rakennuksista 1816-1817.

TsGAVMF F. 326, op. 1, d. 15930; Museovirasto, rakennushistorian osasto. Venäläisten insinöörikomennuskuntien arkisto. Lappeenranta n:o 75.

TsGAVMF F. 326, op. 1, d. 15928.

TsGAVMF F. 326, op. 1, d. 15930. Insinöörikomennuskunnan vuonna 1810 laatimaan selostuskarttaan merkittyjen käymälöiden katon tuuletusaukkojen määrän perusteella näyttäisi Saharovin käymäläsuunnitelma tulleen toteutetuksi. TsGVIA F. 349, op. 8, d. 198.

TsGAVMF F. 326, op. 1, d. 15931; TsGVIA F. 349, op. 8, d. 198, 199.

Museovirasto, rakennushistorian osasto, venäläisten insinöörikomennuskuntien arkisto. Lappeenranta n:o 75; TsGAVMF F. 326, op. 1, d. 15932. Laivastolle oli suunniteltu myös erillinen leipomorakennus. Neljän uunin leipomosta on sekä von Stempelin että Saharovin suunnitelmat vuodelta 1807. Rakennuksien yksinkertaisuudesta huolimatta on Saharovin allekirjoittamassa suunnitelmassa rakennuksesta saatu - ainakin piirustuksessa - huomattavasti tasapainoisempi ja levollisempi kokonaisuus. Tiedossani ei ole toteutettiinko leipomoita. TsGAVMF F. 326, op. 1, d. 15936, 15837.

TsGVIA F. 349, op. 8, d. 198, 199. Merivoimien sairaalalle oli von Stempelin toimesta vuonna 1807 suunniteltu myös puinen sauna. Rakennus oli lähes neliön muotoinen. Korkea aumakatto, korkeat kattoikkunat ja keskelle sijoitettu savupiippu saivat ainakin piirustuksessa aikaan suhteellisen voimakkaan vertikaalin vaikutelman. Samalta vuodelta on säilynyt myös Andrei Saharovin saunasuunnitelma. Suunnitelma oli vaihtoehtoinen von Stempelin laatimaan. Suunnitelman mukaan sauna olisi ollut lähes neliön muotoinen, äärimmäisen yksinkertainen ja pyramidikattoineen lähes kubistisen vaikutelman tekevä rakennus. TsGAVMF F. 326, op. 1, d. 15926, 15927. Sairaalan rakennuksiin kuului myös ruumishuone. Piirustusten mukaan rakennus oli pyramidikattoinen, lähes neliön muotoinen rakennus. TsGAVMF F. 326, op. 1, d. 15940.

TsGAVMF F. 326, op. 1, d. 15939, 15941.

TsGAVMF F. 326, op. 1, d. 15933, 15934; TsGVIA F. 349, op. 8, d. 198, 199; VA RaKH Luettelot julkisista ja sotilasrakennuksista 1811-1923. Luettelot yleisistä rakennuksista 1816-1817. Tervankeittämöä kuvaavan piirustuksen mukaan se oli hivenen muita rakennuksia rikkaammin koristeltu. Rakennus oli pyramidikattoinen. Räystään alareunassa oli kattolista ja kattolistasta hiukan alempana seinäpinnassa oli toinen, julkisivun ikkunoiden yläreunan tasolla sijainnut lista. Ikkunan klassisististen ylä- ja alapuitteitten ohella oli rakennuksen oviaukkoa artikuloitu: oviaukon molemmin puolin pilasterit kannattivat arkkivolttia lakikivineen esittävää rakennelmaa. TsGAVMF F. 326, op. 1, d. 15942.

Laivaston keskusarkiston Saimaan laivastoa kuvaavan piirustussarjassa on myös joitakin muita Lappeenrantaan suunniteltuja rakennuksia. Lähdeaineistosta ei kuitenkaan selviä, missä rakennukset sijaitsivat, eikä oliko ne kaikki toteutettu. Piirustusten mukaan rakennuksista oli tervankeittämön tapaan jäsennelty ilmeisestikin laivaston alusten korjaamiseen käytetty puurakennus. Oviaukko oli siinä lisäksi kehystetty seinän puolelta pilasterikehyksellä. Katosta erkani oviaukon kohdalla päätykolmio. Lisäksi rakennuksen julkisivua koristivat muista laivaston rakennuksista poiketen kulmapilasterit. TsGAVMF F. 326, op. 1, d. 15938.

Apteekkina toimi aumakattoinen ja suorakaiteen muotoinen puurakennus, joka oli pohjakaavaltaan eteisellinen paritupa. Eteisestä oli vielä portaat korkealle ullakolle. Symmetrisesti ryhmiteltyjen ikkunoiden, kattoikkunoiden, kahden savupiipun ja oven ohella rakennukselle antoi ilmettä voimakkaasti profiloitu kattolista. TsGAVMF F. 326, op. 1, d. 15925.

Laivaston mestareiden rakennus vastasi pohjakaavaltaan edellistä rakennusta, joskin rakennuksen runko oli hiukan kapeampi. Mestareiden rakennuksessa oli lisäksi vuoden 1805 piirustuksen mukaan ulkoasua koristeltu ikkunanpuittein ja katolle oli sijoitettu useampi kattoikkuna. TsGAVMF F. 326, op. 1, d. 15935.

TsGVIA F. 349, op. 8. d. 198; museovirasto, rakennushistorian osasto, venäläisten insinöörikomennuskuntien arkisto. Lappeenranta n:o 75.

TsGVIA F. 349, op. 8. d. 199; VA Viipurin kuvernementin KOJAK 83 (1-2).

VA Viipurin järjestämiskomitean arkisto 1812-1813. E 8:17; VA RaKH Luettelot julkisista ja sotilasrakennuksista 1811-1923. Luettelot yleisistä rakennuksista 1816-1817.; museoviraston rakennushistoriallisen osaston insinöörikomennuskuntien arkisto n:o 75.

[22]Ranta 1978, s. 100-108.

[23]Laskovski 1865, karttaliite s. 17; UUB Handritade kartor över Finland. Karta över Villmanstrand. Inv. nr 56074. Davidsson 1957. Kaupungin kautta vuonna 1754 Viipuriin matkannut Nils Brocman kiteytti päiväkirjaansa vaikutelmansa Lappeenrannasta näin: "Willmanstrand. En ännu uslare stad än vi någorsin förr på resan sedt,"Brocman 1754, s. 61.

[24]Laskovski 1865, karttaliite s. 17; UUB Handritade kartor över Finland. Karta över Villmanstrand. Inv. nr. 56074. Davidsson 1957; Knapas 1976, s. 12; Lilius 1985, s. 20-23, kuvat 22-32.

[25]Laskovski 1865, karttaliite s. 17; UUB Handritade kartor över Finland. Karta över Villmanstrand. Inv. nr 56074. Davidsson 1957.

Hülphers 1760, s. 75.

Engelhardt 1767, s. 66.

Maantieteilijä Heinrich Storchin mukaan kaupungissa oli harvoja yksityisasuntoja. Useimmat talot olivat hänen mukaansa upseereiden asuntoja. Storch 1796, s. 515.

Vanhan Suomen linnoitusten malliasemakaavoista ks. Knapas 1988, s. 194.

Ns. Tsheljushkinin kartan mukaan Suuren esikaupungin kaduista poikkikatu oli leveydeltään n. 11 metriä ja pitkittäiskatu hiukan kapeampi. Linnoituksen pääkatu oli leveydeltään n. 12 metriä. VA kartta MH 370/56 M 25/3

Poikkeuksena oli vuoden 1792 jälkeen esikaupungin itäpuolelle rakennettu luterilainen kirkko. Myöhemmin tietysti esikaupunkiin rakennettiin lisää kaupunkiyhteisön tarvitsemia rakennuksia.

Keskusaukio toteutui vain osittain, myöhemmin toteutumatta jäänyttä eteläosaa käytettiin sotaväen äksiisikenttänä.

Ks. Toivanen 1980, kuva sivulla 42.

Knapas 1988, s. 167.

[26]Ranta 1980, s. 167, 168.

[27]Knapas 1976, s. 12; Ranta 1978, s. 97, 98

[28]Ranta 1978, s. 31; Toivanen 1980, s. 73.

Murto 1929, s. 28; Toivanen 1980, s. 45.

Foucault 1980, s. 156, 162, 163, 169, 177, 180, 184, 185.

Vrt. Foucault 1980, s. 225-236.