9 LAPPEENRANTA –  AUTONOMIAN AJAN VARUSKUNTAKAUPUNKI 208

9.1 Lappeenranta autonomiseen Suomeen liittymisen jälkeen 208

9.2 Autonomian kauden asemakaavoitus ja kaupungin alueen laajeneminen 213

9.3 Kaupunkirakenne autonomian kaudella 223

9.4 Sotilasrakennukset linnoituksessa vuoden 1810 jälkeen 230

9.5 Lappeenrannan reservikomppania 238

9.5.1 Reservikomppanioiden perustaminen Suomeen 238

9.5.2 Kokoontumispaikkojen suunnittelu 239

9.5.3 Lappeenrannan komppanian alue ja rakennukset 245

9.6 Leirikaupunki 254

9.6.1 Suomen asevelvollisten joukkojen leiri 256

9.6.2 Venäjän leiri 272

9.7 Suomen rakuunarykmentin kasarmialue 274

9.7.1 Suomen asevelvollisille joukoille uusia kasarmeja –  Lappeenrannan ratsuväkikasarmien suunnittelijat 274

9.7.2 Lappeenrannasta suomalaisen ratsuväen sijoituspaikka 279

9.7.3 Ratsuväkivaruskunnan rakennussuunnitelma 284

9.7.4 Rakennustyöt 293

9.7.5 Suomen rakuunarykmentin rakennukset 310

9.7.6 Venäläisten joukkojen rakennukset 1910-luvulla 337

9.8 Kaupunkiyhteisön muista rakennuksista 344

9.9 Kaupunkirakenteen vaikuttaneet tekijät autonomian kaudella 349

9 LAPPEENRANTA –  AUTONOMIAN AJAN VARUSKUNTAKAUPUNKI

9.1 Lappeenranta autonomiseen Suomeen liittymisen jälkeen

Lappeenranta koki vuonna 1812 suuren muutoksen, kun se Vanhan Suomen muiden alueiden ohella palasi muun Suomen yhteyteen.[1] Kaupungin ja varuskunnan suhteisiin muutoksella ei kuitenkaan ainakaan aluksi ollut suurta merkitystä. Pietarin läheisyys oli autonomian kaudellakin ratkaiseva tekijä varuskuntien sijoittamisen kannalta. Tämän vuoksi Suomen varuskunnat sijoittuivat eteläiseen ja lounaiseen Suomeen. Edelleen käytettiin varuskuntina myös jo aiemmin Pietarin suojaksi rakennettuja linnoituksia.[2]

Lappeenranta, jossa siis liitoksen jälkeenkin sijaitsi venäläinen varuskunta, kuului autonomisessa Suomessa Viipurin lääniin. Siinä oli 1820-luvulle tultaessa viisi kaupunkia: Viipuri, Hamina, Lappeenranta, Käkisalmi ja Sortavala. Läänissä oli esimerkiksi vuonna 1824 yhteensä 225 019 asukasta, joista kaupungeissa asui vielä äärimmäisen pieni osuus. Eri kaupunkien väkiluku ilman sotilaita laskettuna oli vuonna 1824

Viipuri                                  3 748

Hamina                               1 403

Käkisalmi                            1 130

Sortavala                               521

Lappeenranta                        417

Yhteensä kaupungeissa asui 7 219 ihmistä.[3]

Oleellinen tekijä Lappeenrannan olemassaololle oli edelleen Saimaan alueen kauppa. Kaupunki kokosi eteläisen Saimaan alueen tuotteita, muun muassa viljaa, karjaa, villakankaita ja puutavaraa; kaupungista taas ostettiin suolaa, erilaisia kankaita ja vaatteita, rautaa ja terästä. Osan tuontitavarasta Lappeenranta toi sotaväen muonaksi.  Castrénin mukaan tällaisia tarvikkeita olivat ainakin voi, tali ja karja. Myyntitavarat sisämaahan Lappeenranta hankki Pietarista. Erityisen tärkeää kaupungille ja sen lähiympäristölle oli myös viljan tuonti Pietarista.[4] Myös kevät- ja syysmarkkinoilla kävi edelleen runsaasti väkeä, esimerkiksi vuonna 1832 kävijämääräksi laskettiin yhteensä noin 6 000 henkeä.[5]

Kaupungin väestön muodostivat entiseen tapaan kauppiaat, käsityöläiset ja työväki perheineen. Valtion virkamiehistä jäi osa provinssikanslian lakkauttamisen myötä pois. Tilalle tuli kuitenkin kaupunkiin vuonna 1823 sijoitetun kruunun kehruuhuoneen mukana uusia virkamiehiä.[6] Lappeenrannan kämnerinoikeus oli lakkautettu vuonna 1784. Sen tilalle perustettiin aluksi kahden ja myöhemmin yhden pormestarin johtama raastuvanoikeus, joka johti hallinnollisissa asioissa maistraattina kaupunkina.[7] Kaupungin tärkein tulonlähde oli 1700-luvun tapaan viinanpolton- ja myynnin vuokrauksesta saadut tulot.[8]

Lappeenrannan liikenneyhteyksiä paransi vuonna 1875 sataman rakentamisen lisäksi päivittäinen vaunuyhteys, "postidiligenssi" eli neljä matkustajaa ja pakettiposti rautatielle. Pietarin –  Riihimäen rautatien rakennustöiden aikaan oli jo esillä sivuraiteen rakentaminen Lappeenrantaan. Tätä perusteltiin kaupallisilla syillä –  katsottiin, että rautatien avulla saataisiin Saimaan alueen tuotteita viedyksi Uudellemaalle. Esiin nousivat kuitenkin jo tässä vaiheessa sotilaallisetkin tekijät. Katsottiin että Lappeenrannassa toimiva varuskunta ja harjoitusjoukot tarvitsisivat rautatieyhteyttä. Viipurin lehdissä pohdittiin sivuraiteen myötä jopa uuden Saimaan laivaston perustamista ja sijoittamista Lappeenrantaan.

Sivurataa Lappeenrantaan asti ei kuitenkaan saatu vielä 1870-luvulla. Lopullisesti rautatiehanke toteutui Castrénin mukaan sotilaallisista syistä. Hänen mukaansa Lappeenrannan (leirin) asevelvollisten pataljoonien kuljetuksessa pidettiin rautatietä tärkeänä. Lisäksi vuoden 1885 keisarivierailu kiirehti toteuttamista. Ratatyöt alkoivat Simolasta toukokuussa 1884 ja Lappeenrannasta käsin heinäkuussa. Maatyöt valmistuivat jo elokuussa, ja kiskotus oli valmiina toukokuun lopussa 1885. Kesäkuun alussa 1885 saapui Lappeenrantaan ensimmäinen juna uutta rautatieyhteyttä myöten. Juna otettiin leirikentän vieressä sijaitsevalla asemalla juhlallisesti vastaan venäläisen sotilassoittokunnan soittaessa Porilaisten marssia ja puheiden saattelemana. Leirikentän vieressä sijaitsevan aseman ohella linnoitusniemen kärkeen Rapasaareen tuli satamaraide.[9] Ranta-asema oli toki myös lähempänä linnoituksen venäläistä varuskuntaa kuin leirikentän luona sijainnut asema.

Sotilasliikenteen merkitystä rautatielle kuvaa se, että varsinaista asemaa vastapäätä leirikentän puolelle rakennettiin sotilaskuljetuksia varten erillinen laituri. Castrénin mukaan asemaa ei käytetty sotilasliikenteeseen ainoastaan kesäleirien aikoina, vaan ennen maailmansotaa ja sodan aikana suoritetut varustus- ja muut kuljetukset aiheuttivat ajoittain ruuhkan, joka jopa katkaisi ajoittain siviililiikenteen.[10]

Rautatie helpotti sotilaiden liikkeiden lisäksi myös kauppaa ja teollisuutta. Kaupungin vanhimmat teollisuuslaitokset olivat viinanpolttimoita. Myöhemmin perustettiin muun muassa puusepäntehdas, höyrymylly ja erilaisia pajoja. Saimaan kanavan avauduttua vuonna 1856 ja rautatien valmistuttua Lappeenrannan lähistölle sijoittui vuosisadan loppupuolella ja 1900-luvun alussa useita teollisuusyrityksiä. Useat niistä, muun muassa puunjalostusta harjoittava Kaukaan tehdas, sijoittuivat kaupungista itään Lauritsalaan. Vaikka teollisuuslaitokset eivät pyrkimyksistään huolimatta päässeet kaupungin alueelle, ne Castrénin mukaan vaikuttivat suuresti kaupungin tulevaan kehitykseen. Tehtaiden työväestö nimittäin asui suurimmaksi osaksi Lappeenrannan etelä- ja itäpuolelle muodostuneissa esikaupungeissa. Lappeenrannan tavoin kasvoivat 1880-luvulta lähtien myös muut Suomen kaupungit.

Autonomian kauden lopussa ensimmäinen maailmansota rajoitti Lappeenrannan kaupankäyntiä monin tavoin. Castrénin mukaan kauppa Venäjän kanssa kuitenkin vilkastui ja Lappeenrantaan kohdistui monia hankintoja.

Lappeenrannan väkiluku kasvoi pääosan 1800-lukua hyvin hitaasti. Vuodesta 1885 alkoi väkiluku kuitenkin kohota. Vuosisadan lopussa väkiluku nousi yli 2 000 ja 1910-luvulla yli 3 000 henkilön. Vaikka väkiluku pysyi muutamassa tuhannessa oli kaupunki kuitenkin monella alalla laajemman alueen keskus. Alueen laajuudesta saadaan summittainen käsitys siitä, että esimerkiksi 1890-luvun lopussa apteekkioikeuksia pohdittaessa Lappeenrannan ainoan apteekin vaikutuspiiriin katsottiin kuuluvan yli 34 000 henkeä. Siten kauempana lähialueesta asuville Lappeenranta oli Castrénin ilmausta käyttäen "kaupunki" eli paikka, josta tehtiin ostokset ja jossa kulutettiin myös muuten vapaa-aikaa.[11]

Lappeenrannan väestö 1815–1920

vuosi                                   lukumäärä

1815                                   235

1820                                   339

1825                                   415

1830                                   459

1835                                   567

1840                                   591

1845                                   592

1850                                   648

1855                                   720

1860                                   845

1865                                   738

1870                                   775

1875                                   731

1880                                   795

1885                                   907

1890                                   1923

1895                                   2026

1900                                   2014

1905                                   1893

1910                                   2450

1915                                   2889

1920                                   2892

Väkilukutiedot Liisa Castrénin Lappeenrannan historiasta, s. 299, 687. Luvut ovat todennäköisiä väkilukuja. Niissä ei ole mukana sotaväkeä eikä vankiloiden vankeja.

Väkiluku ei kasvanut niinkään kohonneen syntyvyyden kuin muuttoliikkeen vuoksi. Castrénin mukaan muuttoliike Lappeenrannassa alkoi jo 1880-luvun alussa, tällöin kuitenkin kaksisuuntaisena. Vasta vuosina 1885– 1900 tulomuutto ylitti poismuuton. Väkilukua kasvattivat Castrénin mukaan rautatien tulo ja rakuunarykmentin liepeillä saapunut lisäväki. Itse rykmentin miehet eivät kuitenkaan olleet kaupungin kirjoissa.[12]

Sotaväkeä houkutteli 1800-luvun loppupuolen parantuneiden liikennesuhteiden ohella harjoituksiin sopiva maasto. Salpausselkä levisi Lappeenrannan kohdalla laajaksi tasamaaksi, jota pidettiin erinomaisena sotaväen leiri- ja harjoituspaikkana.[13] Muutenkin ympäristö katsottiin sotaväelle sopivaksi. Esimerkiksi Lappeenrannassa 1890-luvulla vierailleen lehtimiehen mukaan siellä voitiin pitää hyviä harjoituksia, koska käytettävissä oli Saimaa, vallituksia ja metsiä.[14]

Sotilasosastojen kaupunkiin saamisen katsottiin hyödyttävän sen kehitystä. Lappeenrannan valtuusto tarjosi esimerkiksi vuonna 1880 Suomen sotalaitokselle korvauksetta ruotuväen aikaisemmin käyttämiä alueita.[15] Samana vuonna 1880 venäläisen jalkaväkirykmentin pataljoonanpäällikkö tiedusteli kaupungilta ostettavaksi ampumaharjoituskenttää. Kaupunki ei suostunut myymään tätä, mutta oli valmis edelleen vuokraamaan sen 100 markan vuosivuokrasta.[16]

Lappeenranta koki leirikokousten ja rautatien rakentamisen ansiosta nousukauden, jota vuonna 1885 vielä leirikokouksen yhteyteen sijoitettu keisarivierailu korosti.[17] Kaupungilla raportoitiin olevan leirin johdosta vilkasta; väkeä käveli kaduilla ja puodeissa kävi vilkas kauppa, joka varmaan lisäisi varallisuutta "tähän vähäläntäiseeen Itä-Suomen sotilaskaupunkiin".[18]

Asevelvollisten tultua muuttuikin liike kaupungin kaduilla Uuden Suomettaren Lappeenrannan kirjeenvaihtajan mukaan täydellisesti "pääkaupunkimaiseksi". Upseereja kulki runsaasti kaduilla ja kenraaleja näkyi usein ajamassa hienoilla vaunuillaan. Elokuussa taas hänen mukaansa muuttuivat kadut ihmismereksi keisarin leirivierailun vuoksi.[19]

Seuraavan kerran asevelvollisten harjoituksia pidettiin Lappeenrannassa vuonna 1888, pitkälti vuoden 1885 malliin.[20] Leirikokousten ajaksi Lappeenranta heräsi elämään ja muuttui osittain niiden ansiosta muutenkin. Helsingfors Dagbladin Lappeenrannan kirjeenvaihtaja raportoi vuonna 1888 asevelvollisten toisen leirikokouksen alussa kaupungin muuttuneen kolmessa vuodessa huimasti. Oli rakennettu paljon uusia taloja; sinne oli tullut uusi pramea kansakoulutalo ja monta huvilaa ja –  kirjoittajan mukaan –  jopa Lappeenrannan ensimmäinen kivitalo. Suuri joukko puutaloja oli myös korjattu. Jotta yleisölle tarjoutuisi mahdollisuus nauttia maisemasta, rakennettiin valleille parhaillaan näkötornia.[21] Kaupunkia siistittiin muutenkin; Viipurin Uutiset raportoi vuoden 1888 leirikokouksen edellä elämän Lappeenrannassa taas virkistyneen; kadunvieriä kivettiin ja tehtiin muitakin korjauksia.[22]

Savonkin kirjoittaja kuvasi vaikutelmiaan Lappeenrannasta. Se näytti hänen mielestään enemmän venäläiseltä tai venäläis-ruotsalaiselta kaupungilta kuin suomalaiselta. Siellä oli suuri joukko venäläisiä, jotka myös näkyivät katukuvassa. Parempi säätyluokka puhui kirjoittajan mukaan tuskin koskaan suomea, yleensä vain venäjää tai ruotsia.[23]

9.2 Autonomian kauden asemakaavoitus ja kaupungin alueen laajeneminen

Lappeenrannan asemakaava säilyi muuhun Suomeen liittymisen jälkeen edelleen 1700-luvun loppupuolella muodostuneessa hahmossa. Kaupunki jakaantui siis kolmeen eri kokonaisuuteen, linnoitukseen, Suureen esikaupunkiin ja Pieneen esikaupunkiin, jotka linnoitusesplanadi erotti toisistaan.

Pienen esikaupungin asutus pysyi lähes koko kauden entisellään. Linnoituksen asemakaava muuttui rakennuksia purettaessa jonkin verran lähinnä aukioiden osalta. Linnoituksessakaan aluetta ei laajennettu. Suuren esikaupunginkin asemakaavan ydin pysyi samana kuin jo 1700-luvun lopussa. Kaupunki laajeni kuitenkin juuri siellä. Alussa alue kasvoi laajentamalla ruutuasemakaavaa ja kaupunkirakennetta, jatkamalla katuja ja kortteleita sekä kaavoittamalla lisää tontteja.

Kaupunkialue käsitti vuonna 1812 23,48 hehtaaria, jota pidettiin etenkin laiduntamisen kannalta liian pienenä. Rakennettavia tontteja oli kuitenkin vapaina. Liitoksen aikaan Suuressa esikaupungissa oli rakennettuna 52 tonttia, joista 23 autiota. Paldossa oli kahdeksan rakennettua ja kaksi autiota tonttia.[24]

Yksityistalojen luku vanhassa kaupunkikeskustassa jäi lopulta vähäiseksi. Linnoituksessa oli vuosisadan vaihteessa ollut siviilihenkilöiden omistamia taloja kymmenkunta. Asutus sijoittui kahteen ylätasanteen pohjoisosassa kivikasarmien vieressä sijainneeseen kortteliin, komendantin talon ja linnoitusvallin väliin sekä ortodoksisen kirkon läheisyyteen. Linnoitusupseerien kirjaamat talonomistajat olivat nimistä päätellen virkamiehiä tai venäläisiä kauppiaita.[25]

Vuonna 1812 oli linnoituksessa yksityisten omistamia taloja enää seitsemän ja rakentamattomia tontteja kuusi. Vuonna 1820 oli linnoituksessa edelleen 7 yksityistaloa, kun Suuressa esikaupungissa lukumäärä oli noussut 63:een ja Paldossa 10:een. Suuren esikaupungin taloluku nousi vuonna 1825 67:ksi ja vuoteen 1830 mennessä putosi 66:ksi. Vuonna 1830 Paldossa oli 13 taloa.[26]

1830-luvun lopussa yksityistontit linnoituksessa vähenivät edelleen. Kauppias Kuffshinoffin perilliset ja lukkari Rehell myivät tonttinsa valtiolle, ja kauppias Savander lahjoitti linnoitustalonsa kaupungille. Tämä osoitti Liisa Castrénin mukaan, että kaupunkilaiset eivät enää halunneet asua linnoituksessa.[27] Päätelmää voi pitää uskottavana, kun ottaa huomioon, että kaupungin siviilitoiminnot –  kauppa, hallinto ja muut palvelut olivat pääosaltaan siirtyneet siviiliväestön mukana Suureen esikaupunkiin. Linnoituksen erotti esikaupungista vielä linnoitusesplanadi, ja vaikka matka linnoituksessa asuvalle ei sinänsä ollut kovin pitkä, niin taival oli mäkinen. Lisäksi linnoituksessa sijaitsivat venäläisten joukkojen kasarmit ja kehruuhuone, jotka saivat tavallisen kaupunkilaisen kaihtamaan sitä asuinympäristönä.

Vuonna 1839 oli koko kaupungissa 87 yksityistaloa. Näistä parikymmentä oli Castrénin mukaan verrattain uusia. Vuonna 1842 oli luku pudonnut 83:een. Tällöin kaupungissa oli kahdeksan rakentamatonta tonttia. Vuonna 1854 laskettiin kaupungissa olevan 80 yksityistaloa. Linnoituksissa oli enää kolme yksityistaloa kehruuhuoneen johtajan asunnon lisäksi: postimestarin, Kuffschinoffin ja Scheschunoffin talot. Julkisia rakennuksia oli sotilasrakennusten lisäksi neljä.[28]

Asutus pysyi melko vakaana aina 1880-luvulle saakka. Liisa Castrén on laskenut Lappeenrannan tonttien lukumäärän lukuun ottamatta ensimmäistä kaupunginosaa olleen vuosina 1830– 1875 seuraavaksi:

vuosi             II                    III                   IV                   yht.

1830              64                  -                    13                  77

1835              65                  -                    13                  78

1840              65                  -                    13                  78

1845              77                  -                    13                  90

1850              41                  36                  14                  91

1855              41                  36                  15                  92

1860              41                  56                  15                  112

1865              41                  56                  16                  113

1870              41                  56                  16                  113

1875              41                  56                  16                  113

Taulukko kuvaa vain kaupungin tontteja, eikä siitä siten ilmene, kuinka moni tontti oli rakennettu. Castrénin mukaan tonttiluku kuitenkin vastaa hyvin myös kaupungin väkilukua; rakentamattomia tontteja oli vähän. Ensimmäisen kaupunginosan eli linnoituksen siviiliväki rajoittui muutamaan henkilöön tarkasteltavana aikana. Neljännen kaupunginosan eli Paldon asutus pysyi koko kauden lähes samana. Suuressa esikaupungissa, joka 1850-luvulla jaettiin kahdeksi kaupunginosaksi, tonttien määrässä näkyy Krimin sodan jälkeinen kaavoituspiikki. Kokonaisuudessaan kaupungin alue pysyi vakinaisen väestön väkiluvun tavoin lähes samana koko kauden.[29]

Kaupungin siviiliasutuksen painopiste oli Suuressa esikaupungissa, ja vähitellen seurasivat kaupunkiyhteisön julkiset toiminnot ja niiden vaatimat rakenteet esimerkkiä. Vuonna 1826 toivoi osa kauppiaista  kauppatorin siirtämistä kauppiaskunnan asuma-alueelle esikaupunkiin. Paikaksi ehdotettiin tonttia numero 10 Kauppakadun ja Nikolain etulinnoitukseen kulkevan poikkikadun kulmasta.

Kauppatori kuitenkin pysyi vielä linnoituksessa  ortodoksisen kirkon vieressä aukiolla eikä siis enää länsirannassa eikä keskusaukiollakaan. Kenraalikuvernööri Zakrevskin vieraillessa Lappenrannassa 2.8.1827 päätettiin siirtää tori esikaupunkiin tontille 10. Samalla päätettiin Zakrevskin kehotuksesta rakentaa myös raatihuone esikaupunkiin.[30]

Lappeenranta ei saanut uutta asemakaavaa ennen 1880-lukua, vaan Suurta esikaupunkia avarrettiin jatkamalla 1700-luvun kaavan katuverkkoa ja kortteleita. Esikaupunkeja mitattiin ensimmäisen kerran varsinaisesti 1820-luvun puolivälissä. Vuonna 1825 otti nimineuvos G.A. von Zweigberg laatiakseen kartan. Sitä kiirehti osittain sekin, että palovakuutuksia varten tarvittiin siihenastista tarkempaa karttaa. [31]

Vuoden 1825 jälkeen seuraavan kartan laati Castrénin mukaan vuonna 1836 maanmittari W. Gahmberg. Asutus oli pysynyt kymmenen vuoden aikana lähes ennallaan.[32] Vuonna 1838 taas julkaistiin C.W. Gyldénin painettu Lappeenrannan kartta.[33] Tässä esiintyy edelleen kolme kaupunginosaa: Linnoitus, Suuri esikaupunki ja Paldo. Linnoituksen kaupunkirakenne ei Gyldénin kartan mukaan suuresti muuttunut, ei myöskään Paldo eli Pieni esikaupunki. Kaupunki oli sen sijaan kasvanut Suuressa esikaupungissa. Sielläkin muutokset olivat kovin suuria. Linnoituksesta esikaupungin länsipuolitse Viipuriin johtavan tien toiselle puolelle oli ruutukaavaa jatkettu ja muodostettu kaksi uutta korttelia, joissa oli yhteensä 16 tonttia. Lisäksi oli syntynyt yksi uusi kortteli saman tien varteen nykyisen Kaupunginlahden rantaan sekä joitakin uusia tontteja aiempien kortteleiden jatkoksi.[34]

Suuressa esikaupungissa Gyldén merkitsi karttaan myös katujen nimet. Linnoituksesta Viipuriin johtava tie oli kaupungin kohdalla nimeltään Handels Gatan, sen itäpuoleinen samansuuntainen katu Stora Kyrko Gatan ja sen itäpuolella kaupungin laidassa oli Lilla Kyrko Gatan. Lännestä itään kulkevista kolmesta kadusta oli rannimmainen katu nimetty luontevasti Stora Strand Gataniksi, sen eteläpuolella Rådstugugatan ja eteläisimpänä kulkenut katu Kungs Gatan.[35] Käytän jäljempänä ruotsinkielisistä nimistä suomenkielisiä muotoja Kauppakatu, Suuri kirkkokatu, Pieni kirkkokatu, Suuri rantakatu, Raatihuoneenkatu ja Kuninkaankatu. 1840-luvun lopussa avattiin vielä uusi katu, jonka nimi vuonna 1849 valmistuneessa kartassa oli Lilla strand gatan eli Pieni rantakatu.[36]

Vuonna 1857 kaupunkialuetta saatiin senaatin luvalla laajentaa osalla Puhakan tilan alueesta. Se sijaitsi kaupungin itäpuolella Taikinalahden eli nykyisen Kaupunginlahden rannalla ja ulottui siitä kapeana kaistaleena etelään kaupungin ja pappilan maiden välissä. Alueelle oli jo syntynyt asutusta ja lisäksi peltoja. Nyt se jaettiin rakennustonteiksi ja samalla muodostettiin uusia tontteja käyttämättömänä olleesta alueesta.

Samassa yhteydessä jaettiin toinen kaupunginosa kahtia Isoa Kirkkokatua pitkin. Sen länsipuoli nimettiin II ja itäpuoli III kaupunginosaksi. Pallosta tuli IV kaupunginosa.[37] Linnoitus säilyi I kaupunginosana.[38]

Castrénin mukaan jo 1870-luvun lopussa kaupungissa tarvittiin lisää asemakaava-aluetta. Tämä johtui rautatien varmoista odotuksista, ja lisäksi uusi satama lisäsi liikennettä. Osa tontteja oli tosin vielä rakentamatta, sillä vuonna 1878 kaupunki varasi itselleen laitumeksi Paldon kaupunginosan tyhjät tontit 18– 22 ja 24– 27.[39] Tämäkin osoitti toisaalta valtuuston varautuvan kaupungin kasvuun varaamalla tontteja itselleen.

Kaupunkialueen laajennushankkeita lienee kiirehtinyt asutuksen kasvu sen rajojen ulkopuolella 1870-luvun lopussa. Sinne muutettiin Castrénin mukaan usein kaupungin perimien maksujen välttämiseksi.[40] Lappeenrannan kaavoitus ei kuitenkaan juuri muuttunut ennen 1880-lukua.[41]

Tori sentään siirrettiin. Raatihuoneen tori kävi näet 1880-luvulla liian ahtaaksi. Uusina toripaikkoina mainittiin rautatieaseman seutu ja nykyisen Kaupunginlahden ranta. Tori siirrettiin 1890-luvun alussa rantaan, mutta halko- ja heinäkauppa määrättiin rautatien lähialueelle. Rantatorille rakennettiin 1900-luvun alussa myös kauppahalli.

Torin kaupallinen merkitys väheni vuosisadan vaihteessa ja kaupan vapautuessa. Tilanteen muutosta kuvaa kaupungin kehitykselle aiemmin niin tärkeiden Lappeenrannan markkinain lakkauttaminen vuonna 1901. Tori säilyi kuitenkin muiden aukioiden ohella yhtenä kaupunkirakenteen osatekijänä.

Rautatieasemaa yritettiin siirtää kaupungin eteläpuolelta sen alueelle. Tätä pidettiin Castrénin mukaan tarpeellisena muun muassa järjestyksenpidon vuoksi. Myöhemmin aseman alue liitettiinkin kaupunkiin. Aseman länsipuolelta ei asutukselle kuitenkaan voitu kaavoittaa tontteja, sillä sinne sijoittuivat Suomen rakuunarykmentin kasarmit.

Kaupunkialuetta yritettiin laajentaa. Vuonna 1883 valtuusto päätti jakaa tontteja Simolan- ja Pulsantien varrelta. Vuonna 1886 taas haluttiin kaavoittaa ja asuttaa Lappeen kirkon ympäristöä, mutta seurakunta vastusti palovaaraan vedoten asutuksen tuomista liian lähelle kirkkoa ja esitti kirkon ympärille istutettavaksi puistoa.[42]

Ajankohtaisia kaupunkirakenteen ongelmia pohdittiin keväällä 1885, muun muassa tien rakentamista kaupungista rautatieasemalle. Rahatoimikamari sai tehtäväkseen valmistella kaupungin puiston laajentamisen valleihin saakka. Parhaillaan anottiin myös Kimpisen niemen liittämistä kaupunkiin. Osin tämän vuoksi asetettiin kaupungin rakennusjärjestyksen muuttamiseksi komitea keväällä 1885.[43]

Helmikuussa 1888 virkaansa valitun kaupungininsinöörin Oskar von Schoultzin ehdotus Lappeenrannan asemakaavaksi valmistui keväällä 1888. Se sisälsi 45– 55 uutta tonttia. Se herätti kaupungissa suurta mielenkiintoa ja se asetettiin nähtäville raatihuoneen saliin. Kaavaehdotusta vastaan esitettiin kaksi muutakin ehdotusta, kauppias W. Couperin ja insinööri W. Grönlundin ja vielä tohtori Buchin ehdotus.[44]

Kaavaehdotuksista –  joista ei loppujen lopuksi toteutettu sellaisenaan yhtään –  käytyä runsasta keskustelua referoineen Liisa Castrénin mukaan von Schoultz esittelee vuoden 1888 ehdotuksessa kaupungin seuraavien vuosien asemakaavoituksen ydinkysymyksen, itä- länsisuuntaisen liikenneyhteyden avaamisen kaupunkiin. Hän esitti sen rakentamista II kaupunginosaan idästä Lappeen kirkon editse Kauppakadulle asti. Tämä myöhemmin toteutunutta Valtakatua vastannut hanke ei 1880-luvulla toteutunut. Castrénin mukaan se vaati muun muassa pormestari Schogsterin Kauppakatu 19:ssa sijaitsevan tontinosan lunastamista ja muutenkin tuli kalliimmaksi kuin muut vaihtoehdot. Lopulta laajennettiin asemakaavaa kaupungin ja rautatieaseman yhdistävillä pohjois-eteläsuuntaisilla kaduilla. Asemakaavasuunnitelmassa kaupungin alue laajeni 11 tontilla aseman suuntaan. Castrénin mukaan odotettiin alueen liittyvän  kaupunkiin.[45]

Vuoden 1889 alussa asemakaavaehdotuksen tarkistaminen nousi esille. Kaupungin lehti esitti, että taloja ei rakennettaisi kiinni katuihin, vaan terveydellisten seikkojen vuoksi keskemmälle tontteja pienten puutarhojen sisään. Syksyllä taas valitettiin, ettei uuden V kaupunginosan tontteja ollut vielä mitattu. Näin työväki rakensi talonsa Lappeen puolelle. Kaupunki kiirehti tonttien mittausta, mutta nyt oli jo selvinnyt, että suurin osa uuden kaupunginosan maasta tulisi Suomen rakuunarykmentin käyttöön. Kaupunkia oli siis laajennettava muualle.

Kaupungininsinööri von Schoultz esitti edelleen valtuuston edellisenä vuonna hylkäämän suunnitelman mukaisesti lännestä Kauppakatuun päättyvän eli nykyistä Valtakatua vastaavan kadun avaamista. Sitä olisi voitu myöhemmin jatkaa kirkon ohi itään. Näin olisi voitu laajentaa kaupunkia etelän lisäksi itään ja länteen. Lisäksi se sijaitsi huomattavasti tasaisemmalla maalla kuin pohjoisempi Kuninkaankatu, jossa oli jyrkkä nousu. von Schoultz esitti kadun leveydeksi 80 jalkaa ja puiden istutusta sen varteen. Näin se olisi von Schoultzin mukaan miellyttävä ja turvallinen kävelytie ja jakanut kaupungin paloturvallisesti kahteen puoliskoon. Leveys poikkesi tuntuvasti aiemmasta 20– 30 kyynärästä.[46]

Kaupungin lehtikin vastusti länsi-itäsuuntaisen kadun rakentamista. Tämä olisi palvellut vain yksityisten etuja, kun sen sijaan pohjois-eteläsuuntaisesta tiestä hyötyisivät sekä Paldo että ensimmäinen kaupunginosa eli linnoitus. Katukiistassa vahvistettiin valtuuston kokouksessa maaliskuussa 1890 aiempi päätös pohjois-eteläsuuntaisesta kadusta, Sammonkadusta. Samana vuonna päätettiin myös siirtää lännestä rautatielle ulottuva Pulsantie kulkemaan kasarmialueen eteläpuolelle notkoon.

Maanmittausinsinööri A. Hannikainen laati radan länsipuolen V kaupunginosaan uuden ehdotuksen tonttijärjestelyjä varten. Siinä muun muassa pienennettiin tontteja, ja liikenne kaupungintalon edustalle toria kohti sekä itään tuli kulkemaan lähinnä Raastuvankatua pitkin. Valtuusto hyväksyi Hannikaisen ehdotuksen ja tilasi häneltä uuden asemakaavakartan Lappeenrannasta. Hannikaisen kartta hyväksyttiin valtuustossa helmikuussa 1891 ja esitettiin keisarille tämän vieraillessa vuonna 1892 kaupungissa, jolloin Aleksanteri III vahvisti sen.[47]

Keisarinkaavan kadut toteutettiin vitkalleen. Ensimmäisen eli Lönnrotinkadun rakennustyöhön myönnettiin varoja 1896, ja Snellmaninkatua rakennettiin vasta vuonna 1899. Matkailijayhdistyksen karttakirjassa 1890-luvun puolivälissä merkittiinkin erikseen rakentamattomat korttelit. Ajan kuluessa palattiin taas kaupungininsinööri von Schoultzin jo aiemmin esittämään itä-länsisuuntaisen kadun avaamiseen. Nyt todettiin Aleksanterinkadun tarvitsevan jatkoa ohjaamaan Mikkelistä ja Pulsasta ajavien maalaisten ja samalta suunnalta tulevien sotilaiden kulkua keskikaupungille.

Pohjois-eteläsuuntaisen Sammonkadun rakentamista vastustettiin siksi, että katu olisi pirstonut keskikaupungin tontit pieniksi ja se taas kaupunkilaisten mukaan tuonut keskustaan epätoivottavaa köyhälistöasutusta. Sammonkatua ei sitä paitsi tarvittaisi muutenkin hyvin rautatieasemalta pohjoiseen toimivia yhteyksiä varten. Aleksanterinkatu päätettiinkin vuonna 1898 jatkaa rautatien yli itään. Päätös toteutui vasta vuonna 1900. Lappeen kirkon viereisen puiston kohdalla katu oli aluksi 11 metriä leveä, mutta vuonna 1914 sitä levennettiin kolmella metrillä VI kaupunginosan kasvaneen liikenteen vuoksi. Samaan aikaan alettiin avata myös Sammonkatua Aleksanterinkadulta rautatieasemalle päin.[48]

Keisarinkaava alkoi vanheta 1900-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä. Kaavaan V kaupunginosaan piirretyt suuret teollisuustontit eivät Castrénin mukaan menneet kaupaksi, ja muutenkin pidettiin tonttien jakoa tarpeellisena. Lisäksi kaupunki oli hankkinut idästä noin 60 hehtaarin suuruisen Kimpisen alueen. Kaupunki yritti jo vuonna 1898 pakkolunastaa Kimpisen niemen ja pappilaan kuuluvat maat Lauritsalaan vievän tien eteläpuolelta. Senaatti suostui siihen vuonna 1902. Alue liitettiin kaupunkiin vuonna 1907 ja sinne muodostettiin VI ja VII kaupunginosat. Kimpisen alue liitettiin senaatin päätöksellä kaupunkiin vuonna 1910. Uutta, koko kaupunkia koskenutta asemakaavaa ei kuitenkaan saatu enää aikaan autonomian kaudella.

Toteutumattomia suunnitelmia oli useita. J.E. Jaakkola teki vuonna 1906 luonnoksen II ja III kaupunginosan asemakaavoiksi ja myöhemmin keisarinkaavan pohjalta asemakaavan koko silloisesta kaupunkialueesta. Vuonna 1908 kaupungin asemakaava annettiin arkkitehti Valter Thomén ja insinööri Hugo Liliuksen tehtäväksi. Nämä laativat samaan aikaan muuallekin Itä-Suomeen asemakaavoja. Thomén ja Liliuksen kaava keskittyi pääosin Kimpiseen, jonne kaavoitettiin kaksi uutta kaupunginosaa, runsaasti huvilatontteja ja muun muassa entisen Kimpisen etulinnakkeen päälle urheilukenttä. Tontteja kaavoitettiin myös Pallosta länteen Tyysterniemelle päin. Suunnitelma poikkesi radikaalisti kaupungin aiemmasta ruutukaavaan perustuvasta kaavoituksesta. Nyt luovuttiin suorista kaduista ja säännöllisestä korttelirakenteesta ja siirryttiin jugend-tyylin kaareviin katulinjauksiin. Kimpiseen kaava määräsi pääkadut 18 ja sivukatujen 12 metriä leveiksi.

Thomén ja Liliuksen kaavan hyväksyntä kuitenkin viivästyi ensin kaupungissa ja sittemmin keskushallinnossa sotilasviranomaisilta vaadittujen lausuntojen vuoksi. Uuden asemakaavan ohella tilattiin vuonna 1909 professori E. Piponiukselta uusi kaupunginkartta kiintopisteineen. Tämä ei kuitenkaan ollut asemakaavasuunnitelma, vaan lähinnä kaupungin mittaus. Lopulta kaupunki perui Thomén ja Liliuksen kaavan, ja uuden, valtuustossa vuonna 1917 hyväksytyn kaavan laati uusi kaupungininsinööri Jalmari Janhunen. Hänen laatimansa asemakaava lähinnä täydensi Thomén ja Liliuksen työtä. Se vahvistettiin 1920-luvulla, mutta sitäkään ei toteutettu. Ensimmäinen pääosin toteutetun asemakaavan keisarinkaavan jälkeen laati vasta Otto Iivari Meurman vuonna 1932, joka vuonna 1936 vahvistettiin yleisasemakaavaksi.[49]

Kun varsinaisen kaupunkialueen asemakaavoitus ja tonttien jako edistyi vain hitaasti, kasvoi sen ulkopuolinen asutus edelleen vuosisadan loppupuolella. Se laajeni pääosin suunnittelemattomasti. Kaupungin rajojen taakse syntyi lähinnä muualta muuttaneen väestön yhteisöjä. Ne sijaitsivat Lappeen kunnassa, mutta olivat Castrénin mukaan taloudellisesti kaupungista riippuvaisia ja sopivat huonosti sijaintikuntaansa. Kaupungin rajojen taakse asetuttiin usein veroja ja ammattikuntamaksuja pakoon. Itse kaupunkialueelta ei myöskään ollut helposti tarjolla tontteja vähävaraisille. Niiden määrää vähensi myös asemakaavan vahvistamattomuus. Lappeelaiset maanomistajat taas mielellään vuokrasivat tontteja 25– 50 pennillä neliösylen. Vuoteen 1895 mennessä –  Castrénin mukaan viimeisen 6– 7 vuoden aikana –  kaupungin rajojen ulkopuolinen asutus vastasi talomäärältään jo varsinaista kaupunkia. Esikaupungit alkoivat kasvaa rakuunarykmentin kaupunkiin sijoittamisen myötä, jolloin kaupunkiin tuli runsaasti työläisiä.[50]

Kaupungin kasvu sen rajojen ulkopuolelle oli yleistä Suomessa –  kaupunkilaiset pelkäsivät kustannuksia eivätkä siksi halunneet ottaa kaupunkiin köyhää työväestöä. Maanomistajat taas vuokrasivat mielellään tonttimaata kaupungin läheltä. Näin syntyi Räsäsen mukaan sokkeloisia ja tiiviisti rakennettuja yhdyskuntia. Tontit olivat usein pieniä, epäsäännöllisiä ja silmämääräisesti mitattuja.[51]

Kaupungin ulkopuolelle rakennetuilta tonteilta puuttui siis varsinainen asemakaava. Castrénin mukaan maanteiden varsilla tontit olivat jotenkin järjestyksessä, mutta niistä sivussa rakennukset oli rakennettu mielivaltaisesti. Kiviharjussa saatiin vuoteen 1899 mennessä talot ryhmitellyksi katujen varteen, mutta usein paikoin korvasivat katuja polut. Talot olivat Castrénin luonnehtimina sietämättömän pieniä "...pää usein kolahti kattoon ja seinät eivät olleet syltä etäämpänä toisistaan asunnoissa, joihin kumminkin oli ahdettu 6– 7 henkeä". Tontitkin  olivat pieniä.

Asukkaat koettivat parantaa asuinalueiden laatua ja perustivat vuonna 1895 talonomistajayhdistyksen. Vuonna 1910 hyväksyttiin rakennus- ja palojärjestys, ja 1910-luvulla alueelle saatiin jo sähkövalo.[52]

Esikaupunkialueet olivat Castrénin mukaan idässä Taikinanmäki papin virkatalon alueella (tästä alueesta erotettiin myöhemmin vielä Peltolan alue), Taikinamäen länsipuolinen Kiviharju ja siitä etelään kaksi aluetta Siivola ja Tykinkaupunki. Asutuksen määrää kuvaa se, että vuonna 1895 talonomistajayhdistykseen liittyi lähialueista Kiviharjulta 40 taloa, Tykinkaupungista 26 ja Siivolasta 28 taloa. Kun vuonna 1904 kaupunkiseurakunnan erottamista suunniteltiin, laskettiin Castrénin mukaan Lappeen alueelta eli esikaupungeista tulevan kaupunkiseurakuntaan yhteensä 2800 henkeä eli enemmän kuin kaupungin väkiluku.

Kaupunki osti vuonna 1904 Kiviharjun maat sen omistajalta ja muodosti sinne 176 asuintonttia vuonna 1905. Aluetta kutsuttiin vanhan päätilan mukaan Reijolaksi. Myös Siivolan alue ostettiin. Vuonna 1905 siellä oli 176 rakennustonttia ja 15 viljelyspalstaa.

Asutus laajeni edelleen etelään. Vuonna 1909 Reijolan ja Laihian tilan alueelle oli syntymässä Kiviharjun tapaan järjestämätöntä esikaupunkiasutusta, jota pidettiin muun muassa terveysoloiltaan ja paloturvallisuuden kannalta vaarallisena. Laihian alueella oli 73 vuokralaista, ilmeisestikin omissa mökeissään. Alueen osto kaupungille oli esillä vuonna 1910, mutta silloin kauppa vielä raukesi.

Vuonna 1913 laskettiin esikaupunkialueilla asuvan 2500– 3000 henkeä. Kaupungin lehti suositteli ainoana ratkaisuna aluekysymykseen alueiden ostoa kaupungille, mutta maan hinta oli kohonnut niin ylös, ettei kaupungilla katsottu olevan varaa ostoon. Toivottiinkin, että valtio ostaisi alueet ja luovuttaisi ne kaupungille. Alueliitos ratkesi kuitenkin vasta itsenäistymisen jälkeen.

Lappeen ja Lappeenrannan seurakunnan jaossa vuonna 1916 kaupunki sai osan seurakunnan maista muun muassa Tyysterniemen, useita saaria ja eräitä muita alueita, yhteensä yli 14 000 hehtaaria. Vuonna 1917 valtuusto palasi kaupungin laajentamiseen rautatieaseman suunnalla tavoitellen  Armilaa ja Kourulanmäkeä. Liitos ei vielä toteutunut, mutta lisäalueiden hankintaa varten asetettiin komitea.

Eräänä kaupungin kehittämis- ja lisätulojen hankkimiskeinona nähtiin osin kylpylaitostoimintaan liittyvä huvilatonttien vuokraaminen. Valtuusto päätti vuonna 1887 vuokrata kauppias Reichardtin huvilan läheltä tontteja. Vuoden 1888 asemakaavaehdotuksessa oli länteen päin suunniteltu rakennettavaksi tie, josta poikkikadut olisivat johtaneet myös Reichardtin huvilan ympäristöön suunnitellulle huvila-asutukselle. Myös Kimpisen suuntaan suunniteltiin huviloita ja alueen tontit piirrettiin Castrénin mukaan siksi melko suuriksi. Vielä vuonna 1894 rahatoimikamari esitti maan hankkimista Kimpisestä vuokrattavaksi huvilatonteiksi.[53]

Sotaväen tarvitseman maan osuus nousi kaupungin maankäytössä merkittäväksi 1880-luvun alussa. Reservikomppania käytti kaupungin maata, venäläinen sotaväki vuokrasi edelleen kaupungilta harjoituskenttää, ja tarvetta kasvatti suomalaisten tarkka-ampujapataljoonien leirialue. Valtuusto päättikin vain vuokrata leirialueen ajatellen kaupungin laajentamista ja tulevaa maankäyttöä. Vielä vuonna 1894 kaupunki vuokrasi Ihalaisista alueen sotaväen ampumaradaksi. Myös kaupunkiin sijoitettu Suomen rakuunarykmentti tarvitsi maata. Lähinnä korvatakseen rakuunarykmentille menetetyn tonttimaan kaupunki anoi vuonna 1889 lupaa lunastaa osa Reijolan kruununtilasta kaupunkialueeksi.

Kaupunki luovutti Suomen rakuunarykmentin alueen sillä ehdolla, että se saisi rykmentin alueen ja kaupungin välisen Puhakan tilan. Sitä pidettiin välttämättömänä kaupungin laajentumista ajatellen –  idässä kaupunkialuetta rajoittivat kirkkoherran virkatalon maat ja etelässä asema-alue, sotaväen leirialue ja Reijolan tila. Tästä mahdollisesti saatava lisämaa ei korvaisi Puhakan tilaa, sillä Reijolan alueesta oli kaupungin mukaan tarkoitus muodostaa kaupungin etelälaitaan markkinatori. Lopulta vuonna 1892 Puhakan tilan liittäminen kaupunkialueeseen hyväksyttiin. Reijolan tilasta lunastettavan Kiviharjun liitos raukesi tässä vaiheessa alueen asukkaiden valitusten vuoksi.[54]

Asutuksen ja kaupan keskittyessä itään ja etelään sijoittui teollisuus 1800-luvun loppupuolella Paldon kaupunginosaan lähinnä sen syrjäisemmän sijainnin ansiosta. Esimerkiksi vuonna 1880 ei kolmannesta kaupunginosasta luovutettu tonttia epäterveellisenä pidetylle nahkatehtaalle, vaan se sai tontin Pallosta. Vuosisadan vaihduttua  nyt jo Palloksi kutsutussa kaupunginosassa oli höyrymylly, sahoja, konepajoja, laivatelakoita, korkkitehdas ja puusepäntehdas.[55]

Teollisuuden pääosa sijoittui kuitenkin kaupungin ulkopuolelle. Kauempana sijaitsi muun muassa insinöörijoukkojen jo 1700-luvulla käyttämä Ihalaisten kalkkilouhos, joka erilaisten vaiheiden jälkeen siirtyi vuonna 1909 Paraisten Kalkkitehdas Oy:lle. Siitä kasvoi alkaen 1910-luvulta yksi Lappeenrannan huomattavimmista teollisuusyrityksistä.[56]

9.3 Kaupunkirakenne autonomian kaudella

Pietariin matkalla ollut Georg von Schults kuvasi kirjeessään vaikutelmiaan Lappeenrannasta kesäkuussa 1833. Saapuessaan maantietä pitkin aukeni matkustajan eteen yhtäkkiä kimalteinen järvimaisema, joka toi hänen mieleensä peilikaupan. Suurimmasta "peilistä" nousi kaksihaarainen kohouma. Toisessa haarassa huomio kiinnittyi, persoonallisia vertauksia käyttävän von Schultsin mukaan, valtavaa vyötiäistä muistuttavaan hahmoon. Tämä kauempaa vyötiäistä muistuttava hahmo ilmeni sitten tietä pitkin lähemmäksi kulkiessa kaupungin luterilaiseksi puukirkoksi, jonka puiset seinät, jyrkkä, musta paanukatto ja kunnioitettava korkeus tekivät von Schultsiin vaikutuksen. Kirkon ohitettuaan havaitsi matkustaja kauempaa näkemänsä kohouman toisessa haarassa joukon rakennuksia, joita ympäröivät vihreät nurmipenkit. Lähemmäksi kuljettuaan von Schults hämmästyksekseen havaitsi kyseessä olevan linnoituksen –  nurmipenkit olivat linnoitusvalleja.[57]

Juhannuksena 1838 Lappeenrannassa vieraillut Fredrika Runeberg taas kuvasi kaupunkia seuraavasti: "Lappeenranta on pienenpieni kaupunki ja kun tulimme Dammerteilta katsoimme sen tai oikeammin esikaupungin, sillä kaupunki ei olekaan muuta kuin sellainen. Varsinainen kaupunki on vain linnoituslaitteet ja ojennuslaitos ja muutamia taloja sotaväen käyttöön."[58]

Runeberg tarkoitti Suurta esikaupunkia. Siellä varakkaimmat kauppiaat asuivat linnoituksen pääportilta suoraan etelään johtavan Kauppakadun varrella. Käsityöläiset taas asuivat yleensä nykyisen Kaupunginlahden rannasta luterilaiselle kirkolle johtavan Kirkkokadun itäpuolella tai Paldossa. Kahta esikaupunkia yhdisti toisiinsa linnoitusesplanadin sivuitse kulkeva tie, jota alettiin ajan mittaan nimittää Esplanadiksi.[59]

Kaupunki eli vielä läheisessä suhteessa maaseutuun. Pellot ulottuivat etelästä aivan Suuren esikaupungin laitaan, ja yksi ympäristön pelloista rajoittui kirkon aitaan. Sotilaat viljelivät Suuressa esikaupungissa ja Esplanadilla kaalia ja rinteiltä korjattiin heinää. Linnoituksen vallit tunnettiinkin kaupungissa hyvinä heinämaina. Niiden vuokraoikeudesta kilpailtiin usein. Tavallisesti ne vuokrasi paikallismajuri taatakseen varuskunnan heinien saannin.[60]

Suuri esikaupunki sijaitsi Saimaan rannan ja Salpausselän tasanteen välimaastossa. Rannan ja tasangon välissä jyrkähkössä rinteessä risteili kaupungin ruutukaavan mukainen katuverkko. Katujen varsilla oli 1880-luvulle saakka yksikerroksisia puutaloja, rakennusmääräyksistä huolimatta edelleen pärekattoisia. Vain harvoissa taloissa oli pelti- tai asfalttihuopakatto. Tonttien rajoille oli yleensä istutettu 25 kyynärän leveydeltä lehtipuita, mutta useissa rakennusjärjestyksen voimaantuloa vanhemmissa taloissa rakennukset ryhmittyivät tontin reunoille, jolloin muodostui umpipiha.[61]

Taloilla oli sangen tilavat tontit, joista osaa viljeltiin kasvimaina. 1800-luvun alkuvuosikymmeninä oli Castrénin mukaan tapana jättää rakennuksen ja kadun väliin kapea puutarhakaista. Näitä katutilaa kaventavia puutarhavyöhykkeitä esiintyi Suuressa esikaupungissa jo 1810-luvun linnoitusupseerien selostuskartoissa, vieläpä vuoden 1875 tonttikartassa. Etupuutarhat katosivat ajan mittaan.[62]

Katuvartta reunustivat aidattujen puutarhojen ohella talojen julkisivut ja rakennusten portit. Aivan kaikkialla katuvartta ei kuitenkaan ollut "paikattu" aidoin, sillä vuoden 1847 kartan valmistuttua määrättiin ne talonomistajat, joilta vielä puuttui aita tonttien välistä ja katua vasten, rakentamaan lauta-aidat kyseisiin paikkoihin.[63]

Katuseinämän ja kadun kulma ei ollut täysin rikkeetön. Sisään rakennuksiin käytiin edelleen pihan puolelta, mutta kauppojen portaat ulkonivat kadulle ainakin Kauppakadulla, jolla sijaitsi useita kauppaliikkeitä[64]. Siten katutilaa jäsensivät suoraviivaisesta katuseinämästä ulkonevat kauppojen portaat mahdollisine katoksineen. Niitä pidettiin kaikesta päättäen haitallisina ainakin liikenteelle, sillä uutta asemakaavaa 1880-luvun loppupuolella koskeneen keskustelun aikana –  rakennusjärjestystä oli vuonna 1889 Castrénin mukaan tehty jo kolmatta vuotta –   alettiin kauppiaiden kadulle ulkonevia puuportaita muuttaa kivisiksi ja samalla rajoittaa niiden laajuus yhdeksi jalaksi.[65]

Kaupungin pääkaduista Raatihuoneenkadun, Kuninkaankadun ja Suuren kirkkokadun katuleveys oli 1830-luvulle ajoittuvien palovakuutusasiakirjojen perusteella 27– 30 kyynärää (n. 16– 18 metriä). Kauppakadun leveydeksi oli merkitty 30– 33 kyynärää. 1860-luvulla pääosa kaduista oli merkitty karttoihin 25 kyynärää leveiksi, mutta Kauppakadun leveydeksi merkittiin 35 kyynärää. 1890-luvun lopussa siirryttiin palovakuutuksissa jo metrijärjestelmään. Kauppakadun leveydeksi merkittiin 17,81 metriä ja esimerkiksi Kuninkaankadun ja Raatihuoneenkadun leveydeksi 14,85 metriä. Palovakuutusmittausten perusteella voidaan selkeästi todeta Kauppakatu Suuren esikaupungin eli myöhemmän II kaupunginosan pääkaduksi leveydessäänkin. Talot olivat yksikerroksisia, niiden korkeudet vaihtelivat yleensä 12– 18 kyynärän välillä ja seinäpituudet kadun puolella jopa yli 70 kyynärää. Katutila oli siis Suuressa esikaupungissa leveä ja matala.[66]

Sivummalla katsottiin kapeampienkin katujen riittävän."Normaalikatuleveyttä" rakuunarykmentin kasarmien rakennusaikaan kuvaa se, että siitä itse paikalla vastannut arkkitehti Johan Lybeck, jonka tehtävänä oli myös uuden tien rakentaminen kasarmialueelta Pulsan asemalle, tiedusteli kaupunginvaltuustolta elokuussa 1891, osallistuisiko kaupunki tien leventämiseen kadun mittaan. Valtatie määriteltiin 8 ja katu 18 kyynärää leveäksi.[67]

Kadut oli kivetty ainoastaan linnoituksessa. Lappeenrannan maistraatti ilmoitti vuonna 1900 vastauksena senaatin kyselyyn, että linnoituksessa oli kaikki kadut "aikoja sitten, luultavasti Venäjän valtion varoilla kivetty ja ovat sitä vieläkin kaikki kadut. Eräs avonainen paikka samassa linnoituksessa, jossa sotaväki harjoitteli, oli kuitenkin luultavasti tarkoituksella kivittämättä."[68] Tällä lienee tarkoitettu keskustan harjoituskenttää.

Vuonna 1840 kaupungin katuojat jo kivettiin, mutta vielä 1800-luvun loppupuolella perusteltiin pääkatujen kiveämättömyyttä muun muassa sillä, että kivikatujen kolina olisi häirinnyt kylpylävieraita. Katujen pölyn vähentämiseksi oli kuitenkin talojen edustalle ajettava soraa entisen hienon hiekan tilalle. Keisarivierailun vuonna 1892 katuja kunnostettiin ajamalla kaduille sepeliä, niiden reunoille sijoitettiin rapakiveä ja vilkkaammille paikoille oli valtuuston määräyksestä tehtävä kivetyt käytävät kadun yli.

Nihkeyttä ryhtyä kalliiseen katukiveyksen laittoon kuvaa se, että vuonna 1901 kaupunki ei suostunut maksamaan sotaväen käytössä olleen linnoituksen katujen kiveämistä, vaan se kustannettiin Suomen sotilasvaroista. Muun kaupungin katuja alettiin kivetä vuonna 1911 ja lopullisesti useimmat kadut saatiin kuntoon vuonna 1913.[69]

Autonomian kauden Lappeenrannassa erottuivat kaupunkirakenteessa ajan mittaan yhä enemmän myös kaupunkikalusteet –  "kaupungin tekniikka". Vuonna 1847 tänne hankittiin katulyhtyjä, joskin aluksi melko vähän. Vuonna 1850 oli kaupungissa 31 katulyhtyä; näistä neljä linnoituksessa, Paldossa ei yhtään, mutta sinne johtavalla tiellä kaksi. Loput lyhdyt olivat II:ssa ja III:ssa kaupunginosassa ja niiden välisillä tieosuuksilla. Talvella 1914 kaupunkia valaisi katuvalaistuksena 115 lamppua.

Tolppien määrää kaupunkikuvassa lisäsi myös tänne Krimin sodan vuoksi vedetty sähkölennätinjohto sekä 1880-luvun loppupuolella puhelinpylväät. Ensimmäiset puhelimet otettiin käyttöön heinäkuussa 1887, ja 1890-luvun puolivälissä puhelimen tilaajia oli jo 70.[70]

Autonomian aikainen kaupunkikuva alkoi rikastua myös muilla tavoin. Viipurin pataljoona pystytti vuonna 1817 linnoitukseen johtavan pääkadun varteen jalustalle luotien repimän vanhan virstanpylvään Lappeenrannan taistelun muistomerkiksi. Se lienee ollut laatuaan kaupungin ensimmäinen hautakiviä lukuun ottamatta.[71]

Linnoituksen aluetta muutti 1870-luvun sataman rakentaminen. Satama sijoitettiin linnoitusniemen pohjoispäähän. Tie sinne vedettiin niemen rantaa pitkin, jolloin oli purettava eräitä linnoituslaitteita. Paldoon johtava katu eli Esplanadi kunnostettiin sataman rakennustyön yhteydessä. Satamaan rakennettiin lisäksi ensimmäiseen purjehduskauteen 1876 mennessä joitakin makasiineja sekä kiviarkuille perustettu ja hirsipäällysteinen 150 jalkaa leveä laituri. Liikenteen vilkastuessa vuonna 1886 rakennettiin uusi laituri niemen koillisreunaan. 1880-luvun jälkipuoliskolla täytettiin myös ranta-aluetta. Rautatien tultua rakennettiin Rapasaaren kohdalle kivinen satamalaituri ja siitä ulkoneva pistolaituri. Rapasaari liitettiin tässä vaiheessa (1889) osaksi nientä. Nykyiseltä Kaupunginlahdelta Rapasaareen johtavan kadun varrelle istutettiin 1890-luvulla puita ja sijoitettiin penkkejä; kadusta koitui suosittu kävelypaikka. Ensimmäiseen maailmansotaan mennessä nykyisen Kaupunginlahden eli silloisen Taikinanlahden puoli oli vakiintunut sisäsatamaksi lähinnä henkilöliikenteen käyttöön. Rapasaaren kärki taas oli varattu tavaraliikenteelle.[72]

Rautatie rakennettiin toisen esikaupungin ja Pallon välistä Saimaan rannan satamaan. Siten se mäkisestä maastosta johtuvine jyrkkine penkereineen ja leikkauksineen, jotka muun muassa lohkaisivat osan Nikolain etulinnakkeesta, erotti Pallon kaupunginosan muusta Lappeenrannasta. Nikolain linnakkeen leikkauksen kohdalta radan yli rakennettiin silta, ja myöhemmin vielä esikaupungin pohjoisimman kadun eli Esplanadin kohdalle avattiin penkereeseen kulkutie.[73]

Keskustassa eli toisessa kaupunginosassa vanha kaupunkirakenne säilyi 1880-luvun muutostenkin jälkeen lähes ennallaan. Uusi määräys sääsi kuitenkin jalkakäytävien leveydeksi kuudesosan ajotien leveydestä. Lisäksi päätettiin avata jyrkkään rinteeseen Raastuvankadulta Rantakadulle johtavat portaat, myöhempi Hyväntuulentie. Perustettavaan Kimpisen huvilakaupunginosaan päätettiin myös avata tie.[74]

Puistot ja istutukset muodostivat autonomian kaudella osan myöhemmin "lehmusten kaupunkina" tunnetun Lappeenrannan kaupunkirakennetta. Osaan linnoitusesplanadia oli jo vuonna 1854 perustettu puisto. Mutta vasta 1880-luvulla kaupungin kaunistamistoimet voimistuivat. Tämä näkyi kaupunkirakenteessa lähinnä puistojen rakentamisena ja istutusten määrän kasvuna. Matkailijayhdistys rakennutti anniskeluvoittovaroista saaduilla rahoilla muun muassa puistoja. 1880-luvulla Vanhaa puistoa laajennettiin linnoitusvalleihin saakka ja luterilaisen kirkon ympäryspellot muutettiin puistoksi.

Vuonna 1895 valtuusto päätti perustaa käytöstä pois jääneen raatihuoneen edustatorin tilalle puistikon. Lisäksi päätettiin istuttaa vaahteroita Kauppakadun molemmin puolin sekä Isolle Rantakadulle. Huonoon kuntoon päässeen Esplanadin talot valtuusto päätti kunnostaa kaupungin varoilla.

Matkailijayhdistys, jonka puheenjohtajana toimi kylpylaitoksen johtaja Buch vuoteen 1894 asti, alkoi kaupungin tukemana kunnostaa myös kylpylaitoksen lähellä sijainnutta Halkosaarta puistoksi. Sieltä rakennettiin silta mantereeseen, ja vuonna 1895 saareen rakennettiin paviljonki.

Kaupungin katujen varsille päätettiin istuttaa vuonna 1899 Castrénin mukaan tarkemmin määrittelemättömiä, mutta ilmanalaan sopivia puita Raastuvankadulle, Yhdyskadulle sekä sen ja Esplanadin väliin. Vuonna 1902 valtuusto myönsi varoja puiden istuttamiseen Aleksanterinkadulle, Ainonkadulle ja Rantakadulle.[75]

Sotilaiden läsnäolo näkyi 1700-luvun tapaan autonomian kauden kaupunkirakenteessa. Esimerkiksi Uusi Suometar kertoi vuonna 1883 Lappeenrannasta, että vankilan ohella venäläiset kasarmit muodostivat erityisen kaupunginosan Lappeenrannassa. Ne –  kuten koko niemi –  oli lehden mukaan mahtavilla valleilla aidattu. Lisäksi mainittiin kaupungin länsipuolella olevan luja linnoitus, mikä lienee tarkoittanut Nikolain etulinnaketta. Lehti mainitsi Lappeenrantaan nyt sijoitetun venäläistä jalkaväkeä ja tykistöä.[76] Tämän jälkeen kaupunkiin sijoitettiin vielä reservikomppania ja Suomen rakuunarykmentti, joille molemmille rakennettiin omat muusta kaupunkirakenteesta eriytyneet sotilasalueensa.

Hiljaiseloa eläneeseen Lappeenrantaan tutustui asevelvollisten yhteisiä leiriharjoituksia seuraamaan tulleita sanomalehtien toimittajia ja kirjeenvaihtajia. Artikkelit valaisevat sitä, millaiseksi Lappeenranta ja sen kaupunkirakenne miellettiin 1800-luvun jälkipuolella.

Kirjoituksissa kuvataan leirin ja leiriharjoitusten lisäksi yleensä kaupungin sitä osaa, jossa valtaosa väestöstä asui eli 1700-luvun Suureen esikaupunkiin muodostuneita asuinkortteleita. Vanha kaupungin keskus eli linnoitus mainitaan joskus ja silloin yleensä venäläisen sotaväen yhteydessä. Linnoituksen valleja tosin käytettiin vielä harjoituksissa. Ilmarinen-lehteen lähetetyssä kirjoituksessa kuitenkin todettiin, että linnoitus ei näyttänyt "ensinkään kammottavalta", vaan sen vallihaudoissa ja valleissa kasvoi nykyään kauniita puita ja pensaita.[77] Linnoituksen sotilasrakennuksia käytettiin edelleen. Leirin aikaan oli lisäksi ainakin osan aikaa tykistön kahdeksan tykkiä ruutivaunuineen sijoitettuna linnoitukseen keskusaukiolle. Tykkejä vartioi lehtien mukaan sotilas paljas miekka kädessään.[78]

Hufvudstadsbladetin toimittajan alkuvaikutelma oli Lappeenrannan kuumuus ja pölyisyys. Kaupunkia ei voinut pitää kauniina, jollei ottanut lukuun sen sijaintia Saimaan rannalla. Lappeenranta oli kirjoittajan mukaan kuin vähän isompi kylä. Nyt siellä tosin kuljeskeli runsaasti ulkopaikkakuntalaisia kaduilla –  etenkin univormupukuisia henkilöitä näkyi runsaasti.[79]

Englantilainen matkailija taas kuvasi Castrénin mukaan vuonna 1885 kaupunkia näin:"Kaupunki on ikäänkuin siroiteltu vihreälle rinteelle, joka nousee ongenkoukun muotoisesta poukamasta, jota hieman etäämpänä honkapukuiset saaret ympäröivät. Matalat valkoiset talot kirkkaanpunaisine kattoineen pilkistävät esiin puutarhojen keskeltä. Poukamien rannoille on rakennettu pieniä pistolaitureita, joiden vierellä on kiinnitettynä useita niistä lukemattomista höyrylaivoista jotka kyntävät Saimaan vesiä. Uimahuoneet ovat myös monilukuiset, ja koko päivän näkee ihmisten polskuttelevan kirkkaassa vedessä."[80]

Lappeenranta ei siellä vuonna 1890 vierailleen Hämeen Sanomien toimittajan mielestä tarjonnut paljoakaan katseltavaa, sillä kaikki rakennukset olivat matalia. Tosin kadut olivat leveitä ja keisarin komean talon ohi kulkeva katu oli jopa valkeasta asfaltista. Toki kaupungissa oli tori, joskin pieni. Torin yksi kulma oli jätetty rakentamatta ja sen kummallakin puolella oli "yksi torni päällysteinen rakennus". Näistä kirjoittaja huomasi toisen parvekkeella miehen kävelevän kaiken päivää ja kilauttelevan kelloa.[81]

1880-luvulta lähtien kaupunkiin ilmaantuivat ensimmäiset oireet kaupunkirakennetta myöhemmin suuresti muokanneesta rakennuskorkeuden muutoksesta. Rakennustehon jonkinasteista lisäämistä kaivattiin jo 1880-luvun alussa. Lappeenrannan eli "Suomen Aachenin" kylpylaitoksen vieraat asuivat yleensä vuokralla kaupunkilaisten taloissa, Esimerkiksi kesällä 1884 kerrottiin kaupunkitalojen ikkunoissa näkyvän valkeita lappuja merkkinä siitä, että tarjotuissa huoneissa oli jo vuokralainen.

Kylpylaitoksen uusi johtaja Maximilian Buch pyrki valtuuston jäsenenä muuttamaan rakennusjärjestystä siten, että puutaloihin saisi rakentaa lämmittämättömiä ullakkohuoneita. Näitä voitaisiin vuokrata kolmena kesäkuukautena 125 markalla kuukaudessa. Buch ei uskonut kaupunkiin rakennettavan ainakaan sataan vuoteen kivitaloja, mutta puutalotkin voisivat tukea kylpylaitosta, kunhan kerroslukua lisättäisiin. Vuonna 1886 rakennusjärjestykseen hyväksyttiinkin lisäys, jossa ullakolle sallittiin rakentaa tulisijattomia huoneita. Puurakennusten korkeus sai olla 20 jalkaa kivijalasta räystääseen. Talot saivat olla vain yksikerroksisia. Samana vuonna Buchin onnistui saada 40 välitettävää asuntoa lisää.[82]

Kivitaloja ei tarvinnut odottaa sataa vuotta, vaan ensimmäinen niistä kasarmien lisäksi valmistui jo vuonna 1887. Ensimmäiset oireet puukaupungin rakenteen muutoksesta alkoivatkin näkyä kaksikerroksisina kivitaloina. Ensimmäinen tämän Suomen maaseutukaupungeissa yleisen rakennustyypin edustaja täällä oli ns. Haikalan talo Kauppakatu 31:ssä. Kauppakadulle valmistui myös hotelli Saimaan tiilirakennus ja tulevan rakuunarykmentin kasarmialueen viereen kaksikerroksinen punatiilinen koulu. Seuraavaksi kohosivat pankkien rakennukset, 1910-luvulla graniittinen Kansallis-Osake-Pankin talo Koulukadulle (aiempi Kuninkaankatu) ja Pohjoismaiden Yhdyspankin rakennus Kauppakadun ja Valtakadun kulmaan. Itsenäistymisen jälkeen vuonna 1926 rakennettiin Savo-Karjalan Osake-Pankin kivitalo Kauppakadun ja Raastuvankadun kulmaan.

Toinen uusi ja muuallakin Suomessa suosittu rakennustyyppi oli kaksikerroksen talo, jonka alakerta oli kivestä ja yläkerta puusta. Tällainen rakennus sai vuoden 1910 rakennusjärjestyksen mukaan olla kahdeksan metriä korkea mitattuna kivijalasta katonrajaan. Tätä tyyppiä rakennettiin Koulukadulle (aiempi Kuninkaankatu) vuosina 1891 ja 1892 ja vuonna 1894 torin laitaan. Vuonna 1912 valmistui kylpylän uudisrakennus, jossa oli samoin kivinen ala- ja puinen yläkerta.[83]

Uutta, korkeampaa rakennustapaa edusti Räsäsen mukaan vuonna 1907 satamarantaan, rantatorin kupeeseen rakennettu tehdas-, sauna- ja asuinkortteli osittain kolmikerroksisena. Yleensä 1900-luvun alkuvuosikymmeninä liike-elämän tarpeisiin rakennettiin kuitenkin edelleen kaksikerroksisia taloja, joskin kooltaan aikaisempaa suurempia. Näiden alakerrassa sijaitsi erilaisia kauppoja ja liikkeitä ja yläkerrassa asuinhuoneita. Tätä tyyppiä edustivat Lappeenrannassa vuonna 1909 Valtakadun ja Snellmanin kadun kulmaukseen rakennettu talo, samana vuonna Kauppakadun ja Valtakadun kulmaan noussut ns. Apteekin talo ja vuonna 1927 Lappeen kirkon kellotapulia vastapäätä Kauppakadulla Osuuskunta Mäkituvan liikerakennus.[84]

Jo vuoden 1910 rakennusjärjestys salli rakentaa viisikerroksisia kivitaloja. Ennen 1930-lukua ei kuitenkaan rakennuttajilla ollut tarvetta näin suureen rakennustehoon.[85]

9.4 Sotilasrakennukset linnoituksessa vuoden 1810 jälkeen

Linnoitus menetti suurelta osin strategisen merkityksensä, kun Venäjä valloitti Suomen ja liitti kaupungin autonomiseen Suomeen. Tänne jäi sentään varuskunta, invalidikomennuskunta, ja kaupunki sijaitsi edelleen marssireittien varrella.

Vallituksia ei linnoituksen lakkauttamisen jälkeen enää korjattu, mutta ei myöskään purettu. Vallit ja linnoitusesplanadi erottivat hoitamattominakin edelleen linnoituksen varuskunnan muusta kaupungista. Castrénin mukaan ns. suuri linnoitusten –  Haminan, Lappeenrannan, Savonlinnan ja Kymenkartanon –  lakkauttaminen vuonna 1835 jätti tilanteen ennalleen vallitusten ja esplanadialueen osalta.

Linnoituslaitteet luovutettiin kyllä kaupungille juhlallisesti, mutta maistraatin tuli edelleen huolehtia niiden säilymisestä. Niitä tosin ei tarvinnut korjata. Kaupungille luovutettiin vain vallitukset, ja sotilasrakennukset jäivät kruunulle, samoin alueella olevat venäläisten sotilaiden viljelypalstat, vaikka kaupunki yritti senaatinkin avulla karkottaa niitä. Vuoteen 1835 tullessa linnoituslaitteet jo ränsistyivät. Turvepeitteet ja täytemaat painuivat ja reunukset vyöryivät. Muuritkin lähes sortuivat ja Nikolain etulinnake luhistui kokonaan. Viipurin portti pysyi sentään kunnossa.

Vuonna 1839 kruunun linnoituslaitteista antama julistus selvitti suhteita ja muun muassa salli tarvittaessa täyttää vallihaudat. Laitteita ei kuitenkaan saatu tahallaan vahingoittaa tai hävittää. Linnoitusesplanadeista annettiin vielä erilliset määräykset lokakuussa 1839. Niiden mukaan ensimmäisen linjan alueelle eli 150 sylen päähän vallin huipusta ei saanut rakentaa mitään. Toiselle linjalle eli 450 sylen etäisyydelle saatiin tehdä puurakennuksia ilman kivijalkaa ja kellareita. Vuonna 1847 senaatti sääti, että rakennuspiirustuksia ei enää tarvinnut antaa insinöörihallituksen tarkastettaviksi, mutta linnoitusesplanadien rakennukset säilyivät edelleen insinöörijoukkojen vallassa.[86]

Valleja kunnostettiin tiettävästi ensimmäisen kerran vasta vuonna 1862. Silloinkaan eivät liene ainakaan keskeisesti rakennustöitä määränneet sotilaalliset tekijät, vaan vallit korjattiin hätäaputyönä linnoitukseen johtavan tien oikaisemisen ohella suurten nälkävuosien edellä.[87]

Linnoituksen rakennuksia käytettiin osittain. Niitä korjattiin ja tarpeen vaatiessa alueelle tehtiin uusiakin rakennuksia. 1800-luvun ensimmäisellä puoliskolla rakennuskanta oli varsin stabiili. Vanhoja rakennuksia käytettiin, mutta osa huonokuntoisista purettiin. Suurena toiminnallisena muutoksena sijoitettiin linnoituksen luoteisreunalle vanhoihin kivisiin kasarmirakennuksiin kehruuhuone eli naisvankila. Invalidikomennuskunta asui kahdessa pääkadun varren kivikasarmissa kolmannen ollessa tyhjillään.[88]

Vuonna 1817 tehty Viipurin läänin julkisten rakennusten luettelo mainitsee linnoitusniemeltä 26 sotilasrakennusta. Nikolain etulinnakkeessakin oli kasarmi ja ruutikellari. Rakennuksia valvoi luettelon mukaan Lappeenrannan invalidikomennuskunta.[89]

Insinöörikomennuskunta teki keväällä 1818 linnoituksessa rakennustöitä, joihin kaupunkikin lähetti 14 työmiestä. Komennuskunnan karttojen mukaan korjattiin ainakin pääkadun varrella kolmen kivikasarmin sadeveden poisto-ojaa.[90]

Kivirakennuksista purettiin päävartio jo 1810-luvun lopussa. Sen korvasi Viipurin portin corps de garde linnoituksen ainoana vartiorakennuksena. Vuonna 1820 purettiin insinöörikomennuskunnan kivinen paja.[91]

1820-luvulla insinöörikomennuskunnan rakennukset otettiin upseerien asunnoiksi –  lakkautetussa linnoituksessa ei komennuskuntaa enää tarvittu linnoituslaitteita huoltamaan. 1820-luvun alusta lähtien rakennusten kunnossapitoa koskeneet selostuspiirustukset päivättiin säännöllisesti Viipurissa. Knapas onkin huomauttanut, että lakkauttamisen jälkeen Lappeenrannan linnoitus itse asiassa toimi Viipurin alaisena sivuvaruskuntana.[92]

1830-luvulle tultaessa linnoituksen sotilasrakennukset harventuivat ja keskittyivät ylätasanteen pääkadun varteen. Pohjoisessa olivat makasiinit, niistä etelään sijaitsivat kahden upseeritalon ja aiemman insinööritalon muodostamat korttelit, niistä edelleen etelään komendantin talon kortteli, kolmen kasarmin ja niiden takana sijainneiden puisen makasiinin ja keittiön muodostama kortteli ja viimeisenä portilla päävartiorakennus.[93]

Vuonna 1843 linnoitus käsitti venäläisten sotilasviranomaisten laatiman luettelon mukaan seuraavat sotilasrakennukset:

1) Tiilinen yksikerroksinen vartio Viipurin portilla

2) Yksikerroksinen tiilinen komendantintalo

3) Hirsinen kahdeksanpilttuinen talli vajoineen

4) Yksikerroksinen hirsinen upseeritalo

5) Yksikerroksinen hirsinen upseeritalo

6) Yksikerroksinen hirsinen insinööritalo

7) Talli (purettu)

8) Kärryvaja

9) Yksikerroksinen esikuntaupseerien talo (purettu 1838)

10) Lautarakenteinen käymälä (rakennuksen paikalla oli aiemmin yliupseerien talo, joka purettiin v. 1819)

11) Palokalustovaja

12) Tiilinen yksikerroksinen sotilaskasarmi

13) Tiilinen yksikerroksinen sotilaskasarmi

14) Tiilinen yksikerroksinen sotilaskasarmi

15) Tiilinen keittiö

16) Lautarakenteinen käymälä

17) Nikolain linnakkeen sotilaskasarmi upseerihuoneineen (purettu vuonna 1823)

18) Harmaakivestä rakennettu tykistön varasto

19) Harmaakivestä rakennettu tykistön varasto

20) Hirsinen varasto

21) Kasarmien 12, 13 ja 14 yhteydessä oleva lautarakenteinen käymälä

22) Insinöörikomennuskunnan tiilinen paja (purettu v.1820)

23) Yksikerroksinen ruutikellari

24) Yksikerroksinen ruutikellari

25) Ylemmässä päälinnoituksessa kurttiinia vastapäätä ollut ruutikellari (purettu vuonna 1820)

26) Hirsinen makasiini

Luettelon osoittaa rakennuksista uusiksi linnoituksen lakkauttamisen eli vuoden 1810 jälkeen numero 10 käymälän (vuonna 1826), numero 11 palokalustovajan (vuonna 1827), numero 15 tiilisen keittiörakennuksen ruoan valmistukseen ja leivän paistoon (vuonna 1833), numero 16 käymälän (vuonna 1830) ja numero 21 eli kolmen tiilikasarmin yhteydessä olleen käymälän (vuonna 1827).[94] Vuoteen 1843 mennessä linnoitukseen rakennettiin siis tiilikeittiötä lukuun ottamatta vain aivan välttämättömiä aputiloja. Nykypäiviin asti säilyneessä keittiössä oli kaksi isoa uunia ja kahdeksan keittopataa. Rakennuksessa oli satulakatto ja kaksi kerrosta. Yläkertaan pääsi ulkopuolelta portaiden ja puolikaaren muotoisen ikkunan kautta. Rapattu rakennus oli ikkunoiden alapenkkejä lukuun ottamatta koristelematon.[95]

Kehruuhuoneelle luovutettuja tiloja lukuun ottamatta sotilasrakennuksia käytti varuskunta. Vuonna 1843 täällä oli vain Lappeenrannan invalidikomennuskunta pääkadun varrella sijaitsevissa kolmessa tiilisessä sotilaskasarmissa –  linnoituksen ylätasanteen luoteisosan kasarmeja käytti kehruuhuone. Lähinnä Viipurin porttia sijainneessa tiilikasarmissa asui invalidikomennuskunnan naimatonta miehistöä yhteensä 198 miestä, keskimmäisessä kasarmissa 63 miestä, 19 vaimoa ja 23 lasta. Kolmannessa kasarmissa asui alipäällystöä sekä vaimoja ja lapsia.

Keskusaukion pohjoisreunalla läntisessä upseeritalossa asui invalidikomennuskunnan päällikkö luutnantti Jakovleff. Hänen hallussaan oli kolme huonetta, keittiö ja palvelijahuone. Rakennuksen toisessa puoliskossa asui vänrikki Saveljev. Idempänä sijainneesta upseeritalosta oli puolet papin ja puolet muonavaraston tarkastajan hallussa. Insinööritalossa oli esikuntaupseeripuolella kirkonpalvelijan käytössä kaksi huonetta ja keittiö, valtion apteekkarilla yksi huone ja vanhemmalla välskärillä kolme huonetta. Yliupseeripuolella oli vänrikki Sokolevilla huone ja keittiö, vahdilla yksi huone, ja kaksi huonetta oli tyhjänä. Komendantin talon kahdeksasta huoneesta asui paikallismajuri neljässä. Lisäksi talossa oli kanslia, palvelusväen tila ja keittiö. Muut huoneet olivat tyhjillään.

Viipurin portin vartio toimi päävartiona. Osa varastoista oli edelleen invalidikomennuskunnan varastoina. Harmaakiviset tykistön makasiinit luovutettiin vuonna 1819 muonahallinnolle. Toisessa oli kuitenkin edelleen tykistön varusteita ja toinen oli muonavarastona.[96]

1800-luvun puolivälissä sotilaallinen toiminta Krimin sodan vuoksi lisääntyi, ja siksi linnoitukseen rakennettiin lisää majoitustilaa. Ainakin vuosina 1851 ja 1854 linnoitusta korjattiin, ja siksi muun muassa osa invalidikomennuskunnan perheellisistä asui kaupungissa. Castrénin mukaan linnoituksessa oli sodan kynnyksellä 1853 komendantin talo, neljä kasarmia, kaksi upseeritaloa, kaksi makasiinia, varushuone, keittiö ja päävartio. Vuonna 1854 rakennettiin kaksi jauhovarastoa ja sairaala. Seuraavana vuonna töitä jatkettiin ja niitä varten tuotiin Venäjältä työväkeä.

Castrén mainitsee Lappeenrantaan talveksi 1854– 1855 majoitettua tykistöä varten rakennetun kaupungin kustannuksella neljä työpajaa, talleja, leipomo-keittiön, varastosuojia tykeille ja vaunuille sekä paja. Rakennukset maksoivat 1000 hopearuplaa ja kaiketikin sijoitettiin linnoitukseen.[97]

Kesällä 1862 linnoituksessa asui paikallismajuri ja tykistön päällikkö omissa upseeritaloissaan. Invalidikomennuskunnan päällikön asunnossa majaili myös ortodoksisen kirkon kirkkoherra ja invalidien välskäri. Siihen oli sijoitettu myös apteekki. Yksi kasarmeista oli varattu perheellisille invalidikomennuskuntalaisille ja tykkimiehille, yksi kasarmi oli invalidikomennuskunnan miesten ja kaksi kasarmia tykkimiesten käytössä. Yhteen kasarmiin oli varattu tilaa ohi marssiville joukoille. Lisäksi alueella oli päävartio, sauna, talli ja varastoja.[98]

Linnoitukseen 1800-luvun loppupuolella tehtyjä rakennuksia kuvaava tiedossa oleva piirustusmateriaali on kovin puutteellinen.[99] Joidenkin Suomessa säilyneiden piirustusten valossa voidaan kuitenkin pintapuolisesti tarkastella 1800-luvun jälkipuoliskolla syntyneitä sotilasrakennuksia.

Uusista rakennuksista ulkoasultaan koruton sairaalan

suorakaiteen muotoinen osa lienee rakennettu 1850-luvun töiden yhteydessä ja neliönmuotoinen osa vuoden 1879 jälkeen.[100] Sairaalan ohella tärkeimmät uudet linnoituksen rakennukset olivat kaksi pitkittäin pääkadun varrella ollutta puista sotilaskasarmia, joista kumpikin on purettu, nykyisinkin käytössä oleva sotilaskasarmi tai ennemminkin parakki entistä komendantintaloa vastapäätä aukion toisella puolen sekä pääportin lähelle pääkadun varteen rakennettu upseeritalo.

Knapaksen mukaan rakennettiin upseeriasunto pääkadun varteen vastapäätä  Viipurin portin vartiota eli linnoituksen päävartiota todennäköisesti vuonna 1855 tai joka tapauksessa 1850-luvulla. Samaan aikaan lienee valmistunut sen palvelija- ja taloussiipi. Knapas arvelee rakennustoiminnan vilkastuneen Krimin sodan aiheutettua sotaväen uudelleenjärjestelyjä. Säilynyttä upseeriasuntoa Knapas luonnehtii osuvasti: "yksinkertaisen tyylikäs ja jatkaa ulkohahmoltaan linnoituksen melkein 100 vuotta aikaisemmin syntynyttä rakentamisperinnettä. Se muistuttaa suhteiltaan ja kattomuodoltaan erittäin paljon 1700-luvun upseerirakennuksia".[101]

"Äksiisikentän" etelälaidalle aiottiin vuonna 1879 laaditun suunnitelmapiirustuksen mukaan kasarmia tai parakkia 120 miehelle. Sitä ei kuitenkaan tehty aukion etelä- vaan länsilaidalle. Parakki rakennettiin ilmeisesti heti 1880-luvun alussa. Knapas toteaa yksikerroksisen hirsirakennuksen edustavan 1800-luvun lopun koristeellista nikkarityyliä.[102]

Knapas toteaa linnoitukseen 1800-luvulla tehtyjen puurakennusten edustavan suomalaisten silmin selvimmin "venäläistä" rakennustapaa. Tyypillisinä yksityiskohtina hän mainitsee kasarmin pitsimäiset räystäslautaleikkaukset ja 1850-luvulla rakennetun upseeriasunnon piharakennuksen vuoraamattoman hirsipinnan.[103]

Linnoituksen insinööritalo määrättiin purettavaksi rappeutuneena ja palovaarallisena jo vuonna 1847. Se kuitenkin purettiin vasta 1800-luvun puolivälin jälkeen.[104] Insinöörikomennuskunnan talon tilalle rakennettu kasarmi (merkitty insinöörijoukkojen pohjakartoissa numerolla 23) oli suorakaiteen muotoinen ja aumakattoinen hirsirakennus. Koristeaiheita oli muiden rakennusten tapaan vähän: koruttomien ikkunanpuitteiden ja räystäslistan ohella julkisivua jäsensi vain kuusi ikkunoiden välisiin vyöhykkeisiin sijoitettua pystyhirttä pultattuina seinän läpi kiinni sisäpuolella vastaavissa kohdissa oleviin hirsiin tukemaan lamasalvosta. Kasarmi mainittiin vuonna 1873 perheellisten sotilaiden asunnoksi. Nämä lienevät kuuluneet tykistöön, sillä vuonna 1881 laaditussa piirustuksessa talon mainittiin olevan tykistön kasarmi.[105]

Lähimpänä harmaakivisiä tykistömakasiineja sijainnut pitkä puukasarmi (merkitty insinöörijoukkojen kartoissa numerolla 21) oli vuonna 1900 laaditun pohjakaava- ja leikkauspiirustuksen mukaan suorakaiteen muotoinen. Rakennuksen pitkiä lamasalvettuja seinähirsiä tukivat viereisen tykistökasarmin tapaan molemmin puolin seinää pultatut pystyhirret.[106]

Sata vuotta linnoituksen lakkauduttua eli vuonna 1910 paikka toimi edelleen varuskunta-alueena ja sen kaupunkirakenne oli monista uusista ja puretuista vanhoista rakennuksista huolimatta edelleenkin monilta osin entisessä hahmossaan.

Ympäristöä muutti eniten niemen länsirantaan rakennettu rautatie, jonka alle läntisimmät linnoituslaitteet jäivät. Erityisesti ylätasanteen luoteisosan korkean lauta-aidan erottama vankila-alue ja sinne kahden vanhan kivikasarmin väliin rakennettu korkea punatiilinen vankila poikkesivat aikaisemmasta kaupunkikuvasta.

Jäljelle jäänyt varuskunta-alue täytti sentään valtaosan ylätasanteen pinta-alasta ja sen katuverkko, korttelirakenne ja rakennuskorkeus säilyi pitkälti vanhassa asussaan. Kivinen komendantintalo oli entisellä kaupunkirakenteen kannalta tärkeällä paikalla pääkatujen risteyskohdassa. Se toimi nyt kuitenkin upseerikerhona. Sen edustalla kadun toisella puolella oli aiempaan tapaan "äksiisiaukio" –  vuoden 1910 kartan mukaan kuitenkin mahdollisesti kadun puolelta aidattu.

Aiemmasta poiketen nyt oli aukion länsilaitaa sulkemaan rakennettu uusi koko aukion levyinen kasarmi. Aukion eteläreunan sulki entiseen tapaan pohjoisin pääkadun kivikasarmeista. Muut kaksi kivirakennusta säilyivät edelleen pääkadun varressa, ja niitä vastapäätä kohosi linnoituksen ortodoksinen kirkko sotilasrakennusten yläpuolelle. Corps de garde toimi edelleen vartiorakennuksena vallien välistä linnoitukseen johtavan portin kohdalla. Eteläosaan oli kuitenkin tehty aiemmin aukioksi jätettyyn tilaan joitakin uusia rakennuksia. Päävartion ja tiilikasarmien välissä oli kaksi isoa muonavarastoa (vuosien 1908– 1910 välisenä aikana), käymälä ja pääkadun varteen palokalustovaja. Kadun toiselta puolelta oli purettu vinottain sijainnut varasto ja sen tilalle oli rakennettu pitkä upseeriasunto. Sen takana sijaitsivat palvelusväen asunnot, talli ja jääkellari. Tiilisten sotilaskasarmien ja linnoitusvallien väliin oli rakennettu joitakin varastoja, talli, käymälä ja aiemmin mainittu tiilinen keittiö.

Entisestä komendantin talosta eli upseerikerhosta pohjoiseen oli ylätasanteen ulkonäkö muuttunut enemmän. Pääkatujen risteyskohdan päävartio oli purettu. Aukion pohjoisreunan upseeritalojen tilalle oli tehty T-volyyminen sairaalarakennus apurakennuksineen. Umpikulmaisesta keskusaukiosta oli luovuttu ja kadun toiselle puolelle oli insinööritalon paikalle sijoitettu aiemman rakennuksen kokoinen kasarmi ja sen jatkoksi samaan linjaan vastapäätä vankila-aluetta toinen pitkä kasarmi. Niiden tilalla olleet insinöörikomennuskunnan ja tykistön alueet oli yhdistetty yhdeksi alueeksi, jonka pohjoisosassa oli kolme isoa muonavarastoa ja kuulavarasto sekä eteläosassa leipomo, ylimääräisinä palvelevien rakennus, käymälä, keittiö ja kaksi varastoa.

Kasarmit oli sijoitettu pitkä sivu kohti katua. Niiden pohjoispuolella sijaitsivat vuonna 1803 rakennetut harmaakivimakasiinit. Pohjoisempi pitkä kasarmi oli rakennettu tykistön upseeritalojen ja sotilaskasarmin tontille. Se ei kuitenkaan noudattanut vanhaa katulinjaa, vaan oli sijoitettu vanhan insinööritalon seinälinjalle –  siten vanha keskusaukio pidentyi aina harmaakivimakasiineille asti. Näin muodostui vuoden 1774 asemakaavasuunnitelmassa linnoituksen eteläpäässä U-volyymisen kauppahallin edessä esiintyvää aukiota tai jo 1750-luvulla pääkadun varrella sijainnutta pitkää kadun suuntaista aukiota muistuttava tila, joka kuitenkin niistä poiketen vielä laajeni eteläpäässä katujen risteyskohdassa vanhan keskusaukion levyiseksi.[107]

Aukioiden luonnetta kuvaa kaupungissa 1840-luvun alussa käyty kiista siitä, missä venäläiset sotilaat saisivat myydä leipää –  kauppiaat nimittäin halusivat keskittää sotilaiden leivänmyynnin yhteen paikkaan ja mieluimmin vielä linnoituksen alueelle. Kaupunkilaiset ehdottivat linnoituksesta kaupankäynnille sopiviksi paikoiksi aukiota pääkadun varrella sotilaskasarmin ja ruiskuhuoneen välissä eli siis melko lähellä päävartiota. Toinen paikka olisi ollut avoin kenttä kasarmien pohjoispuolella.

Paikallismajuri Govinius vastusti jyrkästi viimeksi mainittua ehdotusta –  kauppaa ei saanut tuoda sotaväen paraatipaikalle, vaan myyntipaikaksi oli otettava esikaupungin tori tai jokin paikka sen läheltä. Kasarmien pohjoispuolinen aukio varattiin siis puhtaasti sotilaskäyttöön äksiisi- ja paraatikentäksi. Leivänmyyntipaikaksi valittiin lopulta Suuresta esikaupungista Kauppa- ja Kuninkaankatujen kulma, jossa sotilaat määrättiin tuotteineen pysymään tontin puolella katuojaa.[108]

Keskusaukiolla kaupunkikuvaa muutti aiemman komendantintalon edustalle viimeistään 1870-luvulla perustettu puutarha ja muun tontin tavoin aidattu etupuutarha. Aita jatkoi pääkadun katuseinämän linjaa ortodoksiselta kirkolta päin.[109]

Tämän jälkeen entinen komendantin talo ei enää ollut 1700-luvun tapaan osa katuseinämää pääkadulle ja keskusaukiolle päin. Sisempänä tontilla se menetti asemansa julkisena rakennuksena. Yhtenäisellä aidatulla korttelin kokoisella alueella sijaitsi nyt upseerien asuntona oleva entinen komendantintalo, sen edustalla oleva puutarha, puinen varasto- ja käymälärakennus, talli, niiden välinen piha sekä lähes puolet tontin pinta-alasta vievä takapuutarha.[110]

Linnoituksen viimeiset sotilasrakennukset tehtiin ensimmäisen maailmansodan aikana. Tällöin 1910-luvulla tehtiin useita tiilirakennuksia, joista osa kaksikerroksisia asuintaloja. Ne sijoitettiin ylätasanteen kaakkoisosaan ja muut rantavyöhykkeelle.[111] Tämä vaihe on osa koko Suomessa 1910-luvulla käynnissä ollutta ja Venäjältä käsin johdettua sotilaallisen rakentamisen kautta. Koko Suomessa tehtiin tällöin punatiilestä tyyppipiirustusten mukaan sotilasrakennuksia Venäjän joukoille.[112] Rakennusvaihetta käsitellään jäljempänä tarkemmin rakuunarykmentin kasarmialueen 1910-luvun rakennusvaiheiden yhteydessä.

9.5 Lappeenrannan reservikomppania

9.5.1 Reservikomppanioiden perustaminen Suomeen

Pantaessa Asevelvollisuuslakia täytäntöön autonominen Suomi jaettiin vuoden 1882 alussa reservipiireihin. Niistä kullekin hankittiin reserviläisten koulutusta varten eri osiin Suomea harjoitusalueita sekä myös rakennuksia harjoituspaikoille.

Läänien kuvernöörien ehdotukset sopivista kokoontumispaikoista saatiin senaattiin jo vuoden 1881 aikana. Senaatti asetti alueille eräitä laatuvaatimuksia: maaperän tuli olla terveellinen, harjoituskenttä ja ampumarata tuli voida rakentaa, kokoontumispaikan tuli sijaita reservipiirin keskellä, muonitus ja vedensaanti tuli varmistaa. Kesällä 1882 kenraalikuvernöörin ja sotaväen esikuntaupseerit tarkastivat eri läänien kokoontumispaikat.

Tarkastuskäyntien yhteydessä maanmittarit laativat alueista sijaintikartat. Näihin oli sijoitettu tarvittavat ampumaradat ja harjoituspaikat.  Tässä vaiheessa myös jo katsottiin alustavasti kokoontumispaikkojen rakennusten paikat.[113]

Kokoontumispaikat valittiin yhteensä 32 reservikomppanialle. Viipurin läänin neljä komppaniaa osoitettiin Lappeenrantaan, Muolaahan, Rautjärvelle ja Sortavalaan.[114]

Senaatin mielestä ei reservikomppanioita tarvinnut kutsua harjoituksiin vielä vuonna 1882. Tällöin jo kuitenkin koulutettiin niiden vakinaista päällystöä. Ensimmäiset reservin harjoitukset järjestettiin seuraavana kesänä.[115]

9.5.2 Kokoontumispaikkojen suunnittelu

Yleisten rakennusten ylihallitus alkoi suunnitella reservikomppanioiden parakkeja saatuaan senaatin sotilastoimituskunnan niitä koskevan kirjeen 2.11.1881. Siinä pyydettiin vaihtoehtoisia suunnitelmapiirustuksia ja kustannuslaskelmia rakennettavista parakeista. Asia eteni sotilastoimituskunnan mielestä kovin hitaasti, sillä se tiedusteli 21.3. 1882 työn joutumista.

Ylihallitus vastasi sotilastoimituskunnalle 12.4. 1882 hiljattain kuolleen ylijohtaja Axel Hampus Dalströmin ja ylimääräisen arkkitehdin Evert Lagerspetzin yhdessä laatineen yhdessä Suomen sotaväen päällikön kenraalimajuri Ramsayn ja sotilasrakennusten intendentin eversti Mansnerin kanssa kaksi hylättyä vaihtoehtoa komppania- ja kasarmirakennuksiksi sekä rakennusohjelman. Piirustusten laadinta oli keskeytynyt Dalströmin kuoleman takia. Lisäksi Lagerspetz oli johti Uudenmaan tarkka-ampujapataljoonan kasarmien rakentamista. Monien muiden töiden rasittama ylihallitus ei ehtinyt jatkaa piirustusten laatimista ja jättänyt sen ensimmäiselle arkkitehti Bomanille. Kirjeessään se arveli kuitenkin saavansa suunnitelmapiirustukset ja kustannusarvion valmiiksi muutaman kuukauden kuluessa.[116]

Reservikomppaniain parakkien suunnittelun alkuvaiheesta rakennushallituksen arkistossa säilynyt konseptimainen raportti kertoo ylijohtaja Dahlströmin, kenraalimajuri Ramsayn, eversti Mansnerin ja kokouksen sihteerin arkkitehti Evert Lagerspetzin pohtineen rakennusten tarvetta. Lagerspetz –  ainakin käsialasta päätellen –  oli lisäksi luonnostellut rakennuksia ruutupaperille.[117]

Evert Lagerspetz otsikoi työryhmän ensimmäisen tapaamisen tuloksena syntyneen asiakirjan ohjelmaksi Suomen asevelvollisten puuparakeista. Se totesi reservikomppanian koostuvan noin 300 miehestä, jotka tuli voida jakaa kahteen rakennukseen. Niihin tuli sijoittaa kaksi aliupseerihuonetta, kaksi pesuhuonetta, eteinen ja toimisto. Komppanialle tuli rakentaa artelli eli keittiörakennus, jossa olisi myös leipomo. Artellin yhteyteen tuli suurehko katos, joka toimisi ruoka- ja harjoitussalina sekä kirkkona.

Lisäksi tarvittaisiin muonavarasto suurine kellareineen, varusvarasto jokaista kasarmia varten, yksinkertainen liiteri, joka toimisi miehistön käymälänä, ruutikellari ja kaivo. Lisäksi tarvittiin upseeriasunto, jossa tuli olla 2– 3 huonetta ja keittiö komppanian päällikölle sekä huoneet yliupseerille, tarkastajalle ja kanslialle, yhteensä kuusi huonetta. Varusmestarille ja kenttävääpelille tarvittiin kummallekin huone ja keittiö sekä huone plutoonan aliupseereille. Lisäksi tarvittiin ulkorakennus, jossa olisi tilaa neljälle hevoselle sekä yksi suurempi ja kaksi pienempää halkoliiteriä erillisine käymälöineen.

Reservikomppania tarvitsi vielä sairaalan, jossa olisi myös välskärin asuntona toimiva vastanottohuone, keittiö varastotiloineen, palvelijanhuone, suuri kahdeksalle sängylle mitoitettu huone, pieni kahdelle sängylle mitoitettu huone ja riittävät käymälätilat. Sairaalan taloudenhoitaja asuisi ullakkohuoneessa. Rakennusmateriaaleina päätettiin asuinrakennuksissa käyttää hirttä. Tilaohjelma oli ilmeisestikin aivan alustava, sillä Lagerspetzin allekirjoittamaan asiakirjaan lisättiin myöhemmin kuuden sellin arestirakennus ja kenttävääpelin ja varusmestarin varastohuone.[118]

Miehistön parakin pohjana oli suorakaide. Rakennuksen päätyihin tulivat aliupseerien tilat ja pesuhuoneet. Keskellä oli iso miehistötupa, jonka keskellä oli miesten makuulaverit kahtena rivinä. Samaa sotilasrakennuksissa suosittua avointa pohjakaavatyyppiä, jossa aliupseeri voi yhdellä silmäyksellä todeta komppanian järjestyksen ja jossa voitaisiin tarpeen vaatiessa järjestää myös sisäharjoituksia, oli käyttänyt jo intendentinkonttorin päällikkö Carl Ludvig Engel Katajanokan matruusikasarmissa. Ehdotetun pohjakaavan laati eversti Mansner, niinkuin rakennushallituksen arkistoon talletettu kopio osoittaa.[119]

Senaatti määräsi kirjeessään 3.6.1882 yhden ylihallituksen arkkitehdin opintomatkalle Ruotsiin ja Norjaan tutustumaan lähemmin joukkojen leiriparakkirakennuksiin. Matkan teki ylimääräinen arkkitehti Magnus Schjerfbeck. Sen jälkeen hänen, ylihallituksen ylijohtajaksi vain vajaata kuukautta aikaisemmin nimitetty arkkitehti Ludvig Lindqvist, kenraaliluutnantti Ramsay ja intendentti Mansner pääsivät neuvottelussaan lopullisten suunnitelmapiirustusten tekoon. Sen teki Ludvig Lindqvist Magnus Schjerfbeckin avustamana. Ne ja kustannusarviot lähetettiin sotilastoimituskunnan käsittelyyn 6.7.1882.[120]

Ylihallitus mainitsi lähetteessään, että piirustusten sisältämien rakennusten lukumäärä perustui jo Dahlströmin aikaiseen ohjelmaan. Ylihallitus ei esittänyt vaihtoehtoja kenraaliluutnantti Ramsayn ilmoitettua ylihallitukselle, että senaatti oli päättänyt reservikasarmeille kokoontuvan vain yhden komppanian kerrallaan –  aiemmin oli pohdittu vaihtoehtona usean komppanian samanaikaisia harjoituksia.

Ylihallitus kirjoitti soveltaneensa miehistöparakiksi Ruotsissa viimeksi käyttöön otettua tyyppiä. Siitä nyt esitetty tyyppi poikkesi varatessaan enemmän ilmankuutioita miestä kohden. Ruotsin parakeissa ei ollut lämmityslaitetta, mutta Suomen ylihallitus ehdotti parakin molempiin päihin rimauuneja eli kamiinoita lähinnä parakin kuivattamiseen keväällä ja syksyllä.[121]

Ylihallituksen hahmottama Suomen miehistöparakki muistutti Ruotsin tyyppipiirustusten kuvaamaa mallia. Suomessa majoitettiin parakkiin 290 miestä ja 8 aliupseeria, Ruotsissa vuoden 1873 tyyppipiirustusten mukaan 336 miestä ja 20 aliupseeria. Parakkia rakennettiin Bergin mukaan noin 40 Ruotsin armeijan kokoontumispaikoille.[122]

Ylihallituksen mielestä muista Ruotsin malleista –  upseeriasunnoista, sairaaloista ja muista rakennuksista –  ei Suomessa ollut hyötyä, sillä ne oli suunniteltu suuremmille joukoille. Ylihallitus ehdotti upseeriasunnon rakentamista kaksikerroksiseksi kustannussäästöjen ja mukavuuden nimessä. Alakertaan tuli rakentaa kolme huonetta, eteinen ja keittiö ja ullakkokerrokseen neljä huonetta tulisijoineen. Näitä komppanianpäällikkö voisi käyttää talvella makuu- ja lastenhuoneina. Upseeriasunnosta tehtiin tosin intendentti Mansnerin kehotuksesta myös yksikerroksinen vaihtoehto.

Alipäällystön asuntolaan suunniteltiin kaksi asuinhuonetta, kaksi keittiötä, eteinen ja yksi huone palvelijalle tai plutoonanaliupseerille, jos tämä asuisi talvisin leirialueella. Sairaalaan määritettiin paikat kahdeksalle potilaalle isompaan huoneeseen ja kahdelle pieneen huoneeseen. Lisäksi siinä oli huoneet välskärille ja palvelijalle, vastaanottohuone, keittiö, pesuhuone ja käymälä. Rakennuksen ullakolle oli varattu tilaa taloudenhoitajalle. Varusvarastossa oli sairaalan tapaan säilytystilaa ullakollakin. Pesutupa, arestirakennus ja ulkohuoneeseen kuuluva talli aiottiin rakentaa hirrestä. Sen sijaan artelli, jossa oli 180 miehelle ruokapaikka, ja leipomo rakennettaisiin laudoista, samoin nelihuoneinen muonavarasto. Siinä olisi koko rakennuksen kokoinen kellari. Laudasta piti rakentaa myös leirialueiden pienemmät suojat: ulkorakennukset ja käymälät. Ylihallituksen kustannusarvio nousi 63 000 markkaan.[123]

Ehdotuksia käsiteltiin senaatin talousosastossa 21. heinäkuuta 1882 ja sitä karsittiin pääosin salaneuvos Furuhielmin kannan mukaan. Sairaalasta tuli senaatin mielestä rakentaa pienempi: ehdotetun kymmenen sairaspaikan sijaan tuli tilaa vain kuudelle sairaalle. Siihen ei tulisi myöskään erillistä keittiötä tai palvelijahuonetta. Arestirakennuksen senaatti määräsi puolta pienemmäksi kuin ylihallituksen ehdottama. Ulkorakennuksistakin voitiin pienentää talleja. Parakit päätettiin rakennuttaa urakoitsijoilla. Talousosasto lähetti asian vielä lausunnolle kenraalikuvernöörille, joka hyväksyi suunnitelman huomautuksitta.[124]

Senaatin sotilastoimituskunta lähetti piirustukset muutettaviksi yleisten rakennusten ylihallitukseen 16.8.1882. Tämä korjasi niitä, teki uudet kustannuslaskelmat syksyllä 1882 ja sai ne valmiiksi marraskuun puolivälissä 1882. Piirustuksia oli viisitoista planssia ja rakennusten kustannusarvio nousi 70 000 markkaan. Näiden tyyppipiirustusten mukaan tuli siis rakentaa kaikkien kokoontumispaikkojen parakit. Rakennukset tuli sijoittaa harjoituspaikoille vakiosijaintikartan mukaisesti. Piirustukset painaisi ylihallituksen ehdotuksen mukaan litografi Tilgmann.

Piirustuksia korjailtiin vielä sotilastoimituskunnan 18.11. 1882 lähettämän kirjeen ohjeiden mukaan kustannuksiltaan edullisemmiksi. Ylihallitus sai piirustuksensa ja kustannusarvionsa valmiiksi 15.12 1882. Nyt oli kustannusarvio puristettu 51 650 markkaan. Miehistöparakin piirustukset oli jo painatettu, sillä se oli rakennusohjelmassa ensimmäisten joukossa.[125]

Senaatti antoi 7.2.1883 sotakomissariaatin toimeksi ryhtyä varaamaan rahavaroja reservikomppaniain parakkien rakentamiseen. Parakkien yhteishinnaksi tuli aluetta kohden 51 650 markkaa. Senaatti hyväksyi lopullisesti ylihallituksen piirustukset ja kustannusarviot 19.12.1882. Rakennustyöt tehtäisiin urakoitsijatyönä.[126]

Reservikomppanioille rakennettiin seuraavia rakennuksia[127]

Miehistöparakki, jossa oli tilaa 290 miehistön jäsenelle ja 8 aliupseerille

Keittiörakennus, jossa oli avoin ruokailutila

Varusvarasto

Upseerirakennus

Alipäällystön rakennus kenttävääpelille ja varusmestarille

Sairaala, jossa oli tilaa 10 sairaalle

Muonavarasto, jossa oli myös kellari

Arestirakennus, jossa oli myös vartiohuone

Pesutupa

Ulkorakennus

Ruutivarasto

Käymälä

Senaatin sotilastoimituskunta määräsi reservikomppaniain rakennukset sijoitettaviksi mahdollisuuksien mukaan laaditun normaalisijoituskartan mukaisina, mutta siitä voitiin poiketa maasto-olosuhteiden niin vaatiessa.[128]

Urakoitsijain käyttö ei onnistunut kaikissa 32 kohteessa vaan ylihallitus joutui paikoin teettämään ne itse. Reserviharjoitusten läheisyyden vuoksi tehtiin ensin tärkein osa eli miehistöparakit ja keittiörakennukset. Maaliskuun lopussa 1883 yleisten rakennusten ylihallitus ja sotilastoimituskunta sopivat siitä, että rakennustöistä raportoitaisiin kuukausittain.[129]

Senaatin päätös reservikomppanioiden parakkialueiden rakentamisesta herätti epäilyäkin. Nya Pressen epäili maamme joutuvan tuntuviin taloudellisiin uhrauksiin ylläpitääkseen sotalaitosta. Toisaalta oli kyseenalaista, olisiko reservimiehistä tosipaikan tullen maanpuolustajiksi. Lehti totesi valtiopäivillä heränneen keskustelun sotaväen uudelleenjärjestelystä.[130]

Rakennustyö ontui osittain, sillä reservikomppanioiden huonetiloissa todettiin kesällä 1884 pidettyjen harjoitusten jälkeen suuria puutteita. Suomen sotaväen päällikköhallitus valitti niistä senaatin sotilastoimituskunnalle 2.12.1884. Tämä kertoi asian yleisten rakennusten ylihallitukselle.

Huonon puutavaran takia olivat parakkien ovet ja ikkunat monin paikoin epäkunnossa, ja seinissä oli paikoin rakoja. Reservimiesten sängyt oli alakerroissa havaittu liian mataliksi. Ongelmia aiheutui siivouksessa, eivätkä miesten tavarat mahtuneet sängyn alle, vaan reppuja ja arkkuja oli pidettävä seinustalla. Yläkerrassakin, jossa makuusijat olivat aivan lattian tasossa, pidettiin terveyssyistä tarpeellisena nostaa ne pölyistä lattiaa ylemmäksi. Makuulavitsoja nostettiinkin myöhemmin.[131]

Oli muitakin puutteita. Pesuhuoneiden puulattia todettiin hankalaksi ja tilalle ehdotettiin asfalttilattiaa. Miehistörakennuksessa puuttuivat kaiteet ylä- ja alakerran välisistä portaista, ovet ja lukot olivat huonoa tekoa, vesikouruja puuttui, ruokaloiden lattia pitäisi tehdä savesta tai kivestä sekä kattaa seinät laudoilla tai telttakankaalla suojaksi likaa ja hiekkaa vastaan. Varusvaraston lukitusta tuli vahvistaa puomein ja rautasalvoin, kivääritelineiden paikkaa niissä tuli siirtää keskelle varastoa kylmältä ulkoseinältä, jossa kiväärit helposti ruostuivat. Komppanioiden kellareihin kertyi vettä ja käymälät olivat yleensä liian lähellä miehistöparakkia, muutenkin epäkäytännöllisiä ja hankalasti puhtaana pidettäviä.[132]

Artelleihin rakennettiin useissa komppanioissa jälkikäteen lautaseinät. Myös rakennuksen maapohja laudoitettiin, kivettiin, asfaltoitiin tai betonoitiin. Varusvarastojen ikkunoihin laitettiin rautaristikot. Saunat oli aluksi tarkoitettu vain miehistölle ja aliupseereille, mutta myöhemmin niihin lisättiin erillinen osasto upseerille.[133]

Vuodelle 1886 varattiin reservikomppaniain parakkien korjauksiin vielä joitakin tuhansia markkoja aluetta kohden. Lappeenrannassa summa nousi 3 508 markkaan.[134] Vuonna 1888 korjattiin reservikomppanioiden tiloja enää 465 markalla.[135] Suomen reserviparakit maksoivat yhteensä 2 146 540 markkaa.[136]

Reservikomppanioiden alueille saatettiin –  kuten Saarinen on osoittanut Hämeen tarkka-ampujien reservikomppanioiden osalla tapahtuneen –  rakentaa myös muita, "komppanian toimesta rakennettuja" tiloja. Ainakin Hämeen reservipiirissä rakennettiin kahvilarakennuksia eli lähinnä sotilaskodin edeltäjinä pidettäviä tiloja, komppanian päälliköiden käyttöön rakennettuja pesuloita, rengin asuntoja ja ainakin Oriveden ja Saarijärven komppanioissa avonainen kahdeksankulmainen paviljonki, jossa miehistö piti tanssiaisia.[137] Lappeenrannassa lisärakennuksia ei tehty –  kaikitenkin tarvittavat palvelut olivat saatavilla lähikaupungista tai hiukan reservikomppanian jälkeen valmistuneelta leirialueelta.

Komppanioiden rakennuksista ainoastaan päällystön asunnot ja sairaala vuorattiin laudalla ja maalattiin öljyvärillä. Muut rakennukset maalattiin ainakin useimmissa komppanioissa punamullalla.[138]

Reservikasarmien ympäristö oli useimmiten hyvin hoidettu, ja alueelle istutettiin puistoja tai puutarhoja. Vuonna 1901 verrattiinkin 18 vuotta toimineita reservikomppanioita "pieniksi keitaiksi autiomaissa", jotka tiettävästi antoivat ainakin istutusvirikkeitä naapuristoonsa ja myös reservimiesten kotiseuduille.[139]

9.5.3 Lappeenrannan komppanian alue ja rakennukset

Lappeenrannassa ei suomalaisilla joukoilla ollut ennen reservikomppanioiden perustamista varsinaisia niille nimettyjä rakennuksia. 1870-luvulla senaatin sotilastoimituskunta piti suomalaisen sotaväen käyttämien sotilasrakennusten määrää vähäisenä. Lappeenrantaan harjoituksiin tuleville suomalaisjoukoille ostettiin paroni von Kothenin aikana vuonna 1855 1 000 hopearuplalla ns. teatteritalo paikalliselta omistajalta tohtori Dammertilta. Siinä oli kaksi erikokoista puurakennusta ja sen sai vuonna 1856 perustettu suomalainen 9. tarkka-ampujapataljoona käyttöönsä. Lisäksi venäläisten vuonna 1854 tai 1855 rakentama suuri varuste- ja rehuvarasto lahjoitettiin vuonna 1861 9. pataljoonalle. Vuonna 1872 myytiin molemmat rakennukset Suomen sotaväelle 792 markalla.[140]

Lappeenrannan reservikomppanian alue lunastettiin Lappeenrannan kaupungin omistamasta Lappeen pitäjän Mustolan kylän tilasta. Siitä lohkaistiin reservikomppaniaa varten vajaat kymmenen tynnyrinalaa ampumaradaksi ja harjoituskentäksi sekä parakkeja varten lähes yhtä paljon. Tilasta hankittiin tarvittavien laajennusten jälkeen yhteensä 20,661 tynnyrinalaa maata.[141] Reservikomppanian ampumarata ja harjoituskenttä oli aiemmin toiminut venäläisen sotaväen ampumaratana. Kaupunki oli saanut siitä vuotuisen 200 markan korvauksen.[142] Nyt se tarjosi harjoitusrataa ja ampumapaikkaa ilmaiseksi reservikomppanialle.[143]

Viipurin läänin reservikomppanioiden sijoituspaikat tutkivat everstit Palin ja Boxström. Lappeenrannan sijoituspaikan valitsi vuonna 1882 eversti Boxström. Hän selitti suunnitellun reservikomppanian alueen sijaitsevan Lappeenrannasta lounaaseen puolentoista virstan päässä Haminan maantien pohjoispuolella. Aiemmin oli siinä hänen mukaansa ollut Viipurin ruotupataljoonan parakkeja. Reservikomppanian rakennukset tuli esikuntapäällikön mielestä sijoittaa yhdensuuntaisesti rantaviivan kanssa. Alueen maaperä oli kovaa ja hiekkaista; juomavesi ja uimapaikka olivat lähellä. Parakkien läheisyydessä pystyttäisiin pitämään yksinkertaisempaa koulutusta, mutta komppanian isommat harjoitukset tulisi pitää leirikentällä, joka oli virstan päässä alueelta.

Boxström tarkasti myös toisen 29. komppanian sijoituspaikaksi ehdotetun alueen. Se sijaitsi keskempänä komppanian asevelvollisten piiriä –  Viipurin pitäjässä Sikaportin kestikievarin lähellä, Lappeenrannasta 30 ja Viipurista 21 virstan päässä. Paikka oli kuitenkin muuten huonompi kuin Lappeenranta, ja vaihtoehto hylättiin.[144]

Boxströmin suunnitelman tarkastivat Lappeenrannassa 6.– 9. marraskuuta 1882 vielä yleisten rakennusten ylihallituksen arkkitehti Jac. Ahrenberg ja sotilasviranomaisten edustaja everstiluutnantti Neovius. Tarkastuksessa edustivat kaupunkia pormestari Schogster ja apteekkari Hallman sekä varamaanmittari H.G. Hackstedt. Aluksi mitattiin ja paalutettiin Hackstedtin johdolla maastoon noin yhdeksän tynnyrinalan suuruinen alue. Tämän jälkeen sijoitettiin parakkirakennukset Ahrenbergin ja Neoviuksen ohjeiden mukaan kartalle ja paalutettiin näiden johdolla niiden paikat maastoon. Tarkastuskertomuksessa mainittiin reservikomppanian alueen olevan hiukan suurempi kuin suunniteltu 5– 6 tynnyrinalaa, koska rakennusten ja Saimaan välinen alue oli osittain huonoa maaperää ja sijaitsi rakennuspaikaksi tarkoitettua aluetta alempana.

Boxströmin totesi suunnitellun alueen ympäristön joka suuntaan esteettömäksi. Äskettäin oli kuitenkin alueesta luoteeseen rakennettu venäläisen tykistön laboratorio. Tämän vuoksi Ahrenberg ja Neovius päättivät sijoittaa rakennukset mahdollisimman kauas kaakkoon eli poispäin laboratoriosta. Siitä laskettiin lähimpään parakkiin olevan matkaa 147 kyynärää ja alueella jo vanhastaan sijainneeseen ruutikellariin 450 kyynärää.

Rakennusalaa pidettiin suhteellisen ahtaana. Maaperä oli kuitenkin niin tasaista, että vain artellin sijoituspaikalla jouduttaisiin alemmalle sivulle tekemään kuuden jalan perustusmuuri. Tätä pidettiin kuitenkin hyödyllisenä, sillä kivijalkaan oli helppo tehdä parakkikoostumaan kuuluva kellari. Neoviuksen ja Ahrenbergin mielestä ei ylihallituksen tekemää reservikomppaniain normaaliasemakaavaa voitu toteuttaa täällä, koska komppanian harjoituskentälle oli parakeilta matkaa puolitoista virstaa. Siksi pidettiin tarpeellisena jättää parakkien lähelle alue, jossa voitaisiin miehistöä kouluttaa.Tämä alue oli raportin mukaan rakennusten välinen isompi piha. Sitä olisi vain vähän tasoitettava.

Suunnitellulla parakkialueella kasvoi nuorta mäntymetsää, rannalla leppää ja koivuja. Puustoa pidettiin mahdollisen tulipalon varalta tärkeänä tekijänä. Tämän takia raportissa korostettiin, että urakoitsijaa tuli tiukasti vaatia välttämään alueella kasvavan metsän hakkaamista. Puita sai kaataa vain aivan välttämättömissä tapauksissa. Puusto piti säilyttää erityisesti sairaalan, upseerin ja alipäällystön talojen sekä parakkialueen ja maantien välissä.

Neoviuksen ja Ahrenbergin raportti käsitteli myös yleisemmin rakennusten sijaintipaikkaa ja Lappeenrannan seudun rakennusaineiden hintoja. Parakit rakennettaisiin noin kahden virstan päähän kaupungista sille kuuluvan Mustolan tilan maille. Hiekkainen ja vähäkivinen maaperä oli paitsi rannan pesutuvan kohta rakennuspohjaksi erittäin hyvää. Alue kohosi noin sata jalkaa Saimaan pintatasosta. Sairaalan, artellin, upseeritalon ja alipäällystön talon edustalla maasto putosi jyrkästi, ja rantaan muodostui erillinen kosteikko, johon tuli sijoittaa pyykki- ja pesutupa.

Parakkien rakennustarvikkeita oli saatavissa lähistöltä. Puutavaraa tarjosi tilanomistaja Grönroos, joka asui lähellä Viipuria ja omisti metsää Lappeenrannasta viiden virstan päässä. Grönroos lupasi myydä 8– 9 tuuman paksuista ja 4– 5 kyynärän pituista puuta 80 pennin kyynärähintaan. Jos sitä pidettäisiin liian kovana, niin Ruokolahdelta oli saatavissa yhdeksäntuumaisia, mutta hiukan lyhyempiä hirsiä kahden markan kappalehintaan.

Lankkuja ja lautoja oli saatavissa neljän virstan päästä Luukalan höyrysahalta, jonka omisti kauppias Jakovleff. Lankut maksoivat 36 markkaa ja laudat 14 markkaa toltilta. Lappeenrannan torilla myytiin lisäksi käsin sahattuja lankkuja 21,60 markalla toltilta. Tarvittavat tiilet saataisiin Kausalan tehtaalta. Hinnaksi tulisi paikalle kuljetettuna 55 markkaa tuhannelta tiileltä. Savi maksoi 80 penniä kuorma. Kalkkia kuljetettiin vesitse Kuopiosta ja Viipurista. Hintana oli kuusi markkaa tynnyriltä. Nyttemmin kuitenkin oli kauppias Ruotsi alkanut valmistaa Lappeenrannassa kalkkia, hinnaltaan korkeintaan viisi markkaa tynnyriltä. Louhittua kiveä löytyi kaupungin maalta parakkialueen vastapäiseltä rannalta. Kaakeliuunit tuotaisiin Viipurista.

Neovius ja Ahrenberg tähdensivät rakennustyön urakoitsijan paikallistuntemusta. Ehdokkaina mainittiin lappeenrantalainen rakennusmestari Nylund ja haminalainen rakennusmestari Silander, joka oli Lappeenrannassa tehnyt töitä venäläiselle sotaväelle.

Tarkastuskertomuksensa päätteeksi Neovius ja Ahrenberg käsittelivät vielä reservikomppanian harjoituskenttää ja ampumarataa. Tämä Boxströmin ehdottama alue sijaitsi Neoviuksen ja Ahrenbergin mukaan aivan kaupungin lähellä leirikentällä. Noin 10 tynnyrinalan alue sopi tarkoitukseensa mainiosti,ja siellä oli jo valmiiksi rakennettuina ampumavallit. Ruutikellari sijoitettaisiin 650 kyynärän päähän ampumavalleista. Ampumarataa käyttivät myös Lappeenrantaan sijoitetut venäläiset joukot harjoituskenttänä ja ampumaratana keväisin ennen joukkojen siirtoa kesäleirille.[145]

Reservikomppanioiden rakennustyöt käynnistyivät jo samana talvena. Lappeenrannassa työtä valvoi arkkitehti Ivar Aminoff. Rakennusmestarina toimi A. Lillqvist ja urakoitsijana F. Smirnoff. Viborgsbladet raportoi kesällä 1883 reservikomppanioiden rakennustöiden edistymisestä. Sen mukaan säädyt olivat edellisen vuoden valtiopäivillä päättäneet kutsua jo vuonna 1883 reserviläisiä harjoituksiin. Lehti piti aikataulua liian tiukkana. Millään ei ehdittäisi tehdä taloudellisia valmisteluja, ja reservikomppanioiden rakennukset pitäisi saada valmiiksi 1.7. mennessä –  asukkaat tulisivat jo 6. heinäkuuta. Eri puolille maata oli vajaassa viidessä kuukaudessa saatu aikaan 32 parakkikokonaisuutta, joihin ruutihuone mukaan lukien tuli kuhunkin 12 rakennusta. Yhteensä niitä tuli siis olemaan 384. Niistä viiden rakennuksen rakenne olisi Viborgsbladetin mukaan paaluista ja laudoista, ja suuremmat rakennukset tehtäisiin lamasalvetuista hirsistä, joiden välit tilkittäisiin hyvin. Rakennuksista oli kesäkuun ensimmäiseen päivään 1883 mennessä määrä olla valmiina joidenkin alueilla vain kuusi 12 rakennuksesta. Monin paikoin oli kuitenkin pystytetty kaikki rakennukset kerralla.

Viipurin läänin reservikasarmit rakennettiin Sortavalaan, Rautjärven Miettilään, Muolaan Kyyrölään, Taavettiin ja Lappeenrantaan. Kyyrölää lukuun ottamatta työt edistyivät rivakasti, Taavetissa rakennukset valmistuivat jo ennen juhannusta. Viborgsbladet tiesi rakennuskustannusten ylittäneen Taavettia ja Lappeenrantaa lukuun ottamatta lähes kaikkialla ylihallituksen laskemat kustannusarviot. Taavetissa ja Lappeenrannassa olivat urakoitsijat ottaneet työn muutaman sata markkaa alle kustannusehdotuksen.[146]

Syksyllä 1883 kenraaliluutnantti Oker-Blom tarkasti Lappeenrannan reservikomppanian rakennustyömaan. Hän havaitsi rakennustyössä puutteita ja vaadittiin työn valvojalta arkkitehti Ivar Aminoffilta selvitystä. Aminoff lähetti selvityskirjeen yleisten rakennusten ylihallitukselle 4.10. 1883 ja kertoi, ettei ehtinyt Viipurin vankilan rakennustöiden vuoksi käydä parakkityömaalla kuin kerran tai kaksi kuukaudessa. Hän lisäsi reservikomppanian päällikön majuri von Herzenin ja kenttävääpeli Sirénin valittaneen, että alipäällystön uuni oli rakennettu vastoin piirustuksia. Lisäksi oli muitakin vikoja; muun muassa käymälän sijainti ei tyydyttänyt.

Aminoff vastasi, ettei hän ollut muiden virkavelvollisuuksiensa vuoksi voinut käydä paikalla, ja lisäsi lauseen, joka valottaa muutenkin Aminoffin roolia tässä tehtävässä:"För öfrigt utstakades byggnaderne icke af mig utan af arkitekten J. Ahrenberg och öfverstelöjtnanten Neovius, hvilka för Wiborgs län haft sig detta uppdrag ombetrodt och endast byggnadernas läge och dimensioner kontrollerades af undertecknad i enlighet med situations planen". Aminoff siis vain valvoi alueen rakentamista Ahrenbergin ja Neoviuksen karttasuunnitelman mukaan. Aminoffin selvitys ilmeisestikin riitti ylihallitukselle, sillä hänelle ei koitunut syytöksistä mitään seuraamuksia.[147]

Myöhäissyksyllä 1883 Ivar Aminoff ilmoitti ylihallitukseen Lappeenrannan reserviparakkien olevan valmiina lopputarkastukseen. Ylihallitus ilmoitti 14.12.1883 sotilastoimituskunnalle lähettävänsä tarkastukseen ylimääräisen arkkitehdin Jacob Ahrenbergin. Vastavalmistuneet rakennukset tarkastettiin lopulta 9.– 10. tammikuuta 1884.[148]

Reservikasarmi sijoitettiin siis Saimaan rantaan. Paikka sijaitsi samalla tavoin kaupungista lounaaseen kuin aiemmat Saimaan laivaston rakennukset. Reservimiesten parakit olivat vain jonkin verran kauempana kaupungista. Arkkitehti M. Schjerfbeckin ylihallituksessa vuonna 1882 laatiman normaalisijoituskartan mukaan rakennukset olisi tullut sijoittaa suorakaiteen muotoiselle, 270 x 190 kyynärän laajuiselle alueelle.

Normaalisuunnitelma määräsi alueen keskelle rakennuksista suurimmat –  miehistöparakin ja artellin. Näiden toiselle sivustalle olisi jätetty avoin reservimiesten harjoitus- ja järjestäytymistila, tämän pienen aukion toiselle puolelle aidan viereen sijoitettu arestihuone ja käymälä. Miehistöparakin ja artellin toisella puolella, mallisijoituskartassa järven puolella, olivat päällystön asunnot, komppanian päällikön talo aivan aidassa kiinni ja sen edessä ikään kuin siipirakennuksina varusvarasto ja aliupseeriasunto. Suorakaiteen muotoisen alueen toisessa päässä sijaitsi ulkohuone ja ruokavarasto ja toisessa päässä, mallikartan mukaan veden puolella, pesu- ja pyykkitupa sekä sairaala.[149]

Lappeenrannassa eivät maaston korkeuserotkaan sallineet soveltaa valmista mallia. Aivan Saimaan rantaan sijoitettiin kaiketi jo huonon rakennuspohjankin vuoksi vain sauna. Rannan yläpuolelle tasanteen reunalle sijoitettiin artelli ja vastapäätä sitä aukion tai mieluummin pihan toiselle puolen miehistöparakki. Muut rakennukset ryhmittyivät saman pihan ympärille: rannan puolella olivat molemmin puolin ruokakatosta ja hiukan muista rakennuksista syrjässä sairaala ja upseeriasunto, siitä itään alipäällystön asunto ja sen vieressä varusvarasto. Eteläpuolelle oli molemmin puolin miehistöparakkia sijoitettu linjaan muonavarasto ja arestihuone ja hiukan kauemmaksi rakennuksista käymälä. Länsireunassa oli vielä ulkorakennus. Rakennukset reunustivat tilavaa pihaa, jota voitiin käyttää harjoituksiin –  varsinainen harjoitus- ja ampumakenttä sijaitsi hiukan kauempana.[150]

Lappeenrannan reservikomppanian rakennukset noudattivat samoja yleisten rakennusten ylihallituksen laatimia ja senaatin hyväksymien mallipiirustuksia kuin muutkin Suomen reservikomppaniat. Niistä parakki (A) oli painetuissa piirustuksissa suunniteltu 290 miehelle ja kahdeksalle aliupseerille. Suorakaiteen muotoisen ja kaksikerroksisen rakennuksen molemmissa päissä oli leveät pariovet. Hirsitalon lämmityslaitteina vain kaksi kamiinaa keskellä rakennusta. Alakerran toisessa päädyssä oli erillinen huone aliupseereille ja symmetrisesti sitä vastapäätä keskikäytävän toisella puolen pesuhuone. Sitä käytettiin myös lukusalina. Parakin keskellä kulki leveä käytävä, jonka molemmin puolin oli sijoitettu reservimiesten makuulaverit kahteen kerrokseen. Ne oli jaettu useampaan moduuliin, joiden perusyksikkönä oli kolme vierekkäistä laveria. Niiden väliin jäi väljälti tilaa, samoin sivuseinien ja laveririvien välissä miesten varusteille. Niitä varten oli laverien seinämiin myös keskikäytävällä kiinnitetty koukut.

Keskikäytävältä johti neljä porrasta parakin yläkertaan. Portaitten jatkona oli yläkerrassa kahdessa rivissä kaksikerroksisia lavereita ja lisäksi sivuseinien suuntaiset laveririvit, satulakaton lappeiden vuoksi kuitenkin vain yksikerroksiset. Alakerran tapaan laverien välissä oli melko paljon lattiapinta-alaa. Lavereiden seinämissä ja porrasrakenteessa oli koukkuja reppujen ja muiden tavaroiden säilyttämistä varten.

Rakennuksen pitkissä julkisivuissa tuki sokkelin yläpuolelle kohoavaa vaakalaudoitettua seinää piirustusten mukaan kulmista ja kolmesta kohtaa seinästä pystyhirsi. Näin seinäpintaan muodostui neljä vyöhykettä, joiden keskelle olivat vuorilaudoin koristetut isot 16-ruutuiset pari-ikkunat. Suhteellisen matalasta seinäpinnasta kohosi iso satulakatto, jonka harjalla oli lähes koko rakennuksen pituinen, tuuletusikkunat sisältävä satulakattoinen rakennelma.[151]

Sisältä kasarmit miellettiin Santeri Ingmanin vuonna 1892 ilmestyneen Reservikasarmista-kirjan mukaan seuraavanlaiseksi: "Kasarmissa toiset katselivat kummissaan yksitoikkoisia, autioita seiniä ja kaksikerroksisia, liistapuilla miehittäin palstoitettuja lavereita, jotka heidän mieleensä niin ehdottomasti muistuttivat tallin pilttuita, ja he tunsivat jo ilkeästi melkein olevansa luontokappaleen kaltaisia..."[152]

Reservikomppanian ruokala- ja keittiörakennuksessa eli artellissa (B) oli suorakaiteen muotoinen, seiniltään avoin ruokalakatos ja siihen rannan puolelle liittyvä pienempi keittiöosa. Keittiön keskellä oli tulisija, ruokalaosassa kiinteät ruokapöydät ja rahit. Ruokasalin korkeaa telttakattoa tuki rakennuksen keskeltä neljä pystyhirttä sekä katoksen reunoilla pystyhirret, joita oli vielä tuettu poikittaisin hirsin. Artellin ulkoasua dominoi ruokailukatoksen korkea telttamainen katto ja toisaalta keittiön tulisijan jykevä, korkealle nouseva piippu.[153]

Artellissa ruokailun ohella pidettiin ainakin oppitunteja. Santeri Ingmanin kuvauksen mukaan: "Ruokasuojassa vääpeli piti haluttomasti kuuntelevalle miesjoukolle kansantajuista esitelmää..."[154]

Kauniilla paikalla Saimaaseen viettävän rinteen ylätasanteella seisova upseerirakennus (C) oli rakennettu talviasuttavaksi. Siinä oli korkea satulakatto; ullakolle ei kuitenkaan tehty asuinhuoneita, vaan se toimi säilytystilana. Talossa oli kuusi huonetta, toisella pitkällä sivulla kaksi kansliahuonetta ja keittiö, toisella sivulla huone komppaniaa tarkastamaan saapuville upseereille sekä kaksi huonetta komppanianpäällikön asunnoksi. Rakennukseen oli kolme sisäänkäyntiä: yksi pitkältä sivulta kansliahuoneeseen ja lisäksi molemmissa päädyissä ovet. Keittiöpäädyssä oli lisäksi kylmä porstua; toisessa päädyssä portaat olivat hienommat ja portaiden päätteeksi pieni kuisti.

Talossa oli ainakin kansliasivulla isot, moniruutuiset ikkunat, joiden puitteita oli yläosaltaan korotettu jykevällä puitelistalla. Keskellä sijaitsevan kansliahuoneen edessä oli mallipiirustuksessa kuisti, jolla kansliaan asioimaan tulevan reservimiehen oli hyvä odottaa vuoroaan parioven takana. Seinät oli mallipiirustuksen mukaan vaakalaudoitettu ja seinäpinnan yläosassa oli vielä pintaa jakava vaakalista. Rakennuksen kulmissa oli lisäksi pystylaudat.[155]

Lappeenrannan reservikomppanian päällikön majuri von Herzenin pyynnöstä tehtiin upseeritaloon eräitä mallipiirustuksesta poikkeavia muutoksia. Komentajanasunnossa ruokasalin eli ison kansliahuoneen veranta siirrettiin toiselle puolen taloa, josta oli kauniimpi näköala. Lisäksi ikkunoiden sijaintia muutettiin ja talolle tehtiin erillinen käymälä.[156]

Myös alipäällystön hirsinen asunto(D) oli talviasuttava. Lähes neliön muotoisessa satulakattoisessa rakennuksessa olivat komppanian vääpelin ja varusmestarin asunnot. Molemmissa oli huone ja keittiö. Lisäksi keittiöiden väliin oli tehty leivintupa, jonka vierestä johtivat portaat ullakolle. Keittiöiden ja leipomon alla olivat asuntojen isot kellarit. Rakennuksen asuntoihin käytiin päädyistä, joihin oli upseeriasuntolan keittiöpäädyn tapaan rakennettu kylmät porstuat. Rakennus oli vuorattu vaakalaudalla. Porstuat ja ullakon vinoikkunallinen pääty olivat pystylautaa.[157]

Ulkorakennuksen (E) toisessa päässä oli kaksi puuvajaa. Keskellä oli vaunuvaja, portaiden päässä upseerien ja aliupseerien käymälät sekä eläinsuoja.[158] Muonavarasto (rakennus F) oli yksinkertainen rakennus, jossa oli iso kellari. Keskellä rakennusta oli kellarin ilmanvaihtotorvi, jonka hattu kohosi satulakaton yläpuolelle.[159]

Varusvarasto (rakennus G) oli yksinkertainen, suorakaiteen muotoinen ja satulakattoinen hirsirakennus. Siihen päästiin sisään päädyistä. Rakennuksen keskellä kulki käytävä, jonka molemmilla puolin sijaitsivat varusteiden säilytyshyllyt kahdessa kerroksessa. Rakennuksen keskeltä oli lisäksi portaat korkeaan ikkunalliseen ullakkokerrokseen, jossa hyllyt oli järjestetty samalla tavalla kuin alakerrassakin.[160]

Rantaan sijoitettu uloslämpiävä sauna (rakennus H) käsitti eteis-pesuhuoneen, jossa oli muuripata veden lämmitystä varten, ja varsinaisen löylyhuoneen, johon tultiin eteisestä kiukaan molemmilta sivuilta.[161]

Sairaala (J) oli suorakaidepohjainen ja satulakattoinen rakennus, jonka iso ullakkokerros korotti sen yleishahmoa. Vaakalaudoitetun rakennuksen toiseen päätyyn oli sijoitettu vuoteet kuudelle potilaalle. Keskellä oli eteinen ja keittiö, toisessa päädyssä ullakon portaiden lisäksi vastaanottohuone. Ullakko oli jaettu kahteen huonetilaan.[162]

Muista rakennuksista hiukan sivummalle sijoitettu käymälä (K) oli pulpettikattoinen, 20-paikkainen ja neljällä ilmanvaihtoputkella varustettu laitos. Toisessa päässä sijaitsi pisoaari. Aliupseereille oli oma osasto.[163]

Arestirakennus (L) oli varusvaraston tapaan suorakaiteen muotoinen, hirsinen ja satulakattoinen talo. Siinä oli kuitenkin otettu käyttötarkoitus huomioon vahvistamalla kattoa ja lattiaa. Pohjakaava käsitti viisi selliä, joiden välissä kulki keskikäytävä. Neljä selleistä oli yksittäissellejä ja yksi kiinteistä lavereista päätellen kolmen hengen selli. Lavereiden lisäksi selleihin oli piirustuksen mukaan sijoitettu jakkarat ja seinään kiinnitetty pöytätaso. Rakennuksen ullakolle toi valoa vinoikkuna ja selleihin rakennuksen päätyihin sijoitetut kolme kalterillista ikkunaa. Pitkillä sivuilla ei ollut ikkunoita, mutta keskikäytävään avautui ovi molemmilta puolin rakennusta.[164]

Reservikomppanian rakennuksiin kuului lisäksi ampumakentän lähistölle sijoitettu pieni puinen ruutivarasto.[165]

Komppanian hirsirakennuksista ainakin osa vuorattiin ulkoa laudoilla. Tämä lykkäytyi kuitenkin muutaman vuoden, sillä vuonna 1896 komppanian päällikkö mainitsi upseeritalon saaneen laudoituksen kymmenen vuotta aikaisemmin eli vuonna 1886. Sairaala taas määrättiin laudoitettavaksi höyläämättömällä laudalla vuoden 1897 korjaustöiden yhteydessä.[166]

Vuonna 1885 maalattiin kaikki rakennukset paitsi upseeritaloa ja alipäällystön asuntolaa. Seinät vedettiin punavärillä, kulmalaudat sekä ikkunoiden ja ovien puitteet maalattiin valkoisiksi. Samalla maalattiin myös aluetta ympäröivä säleaita maantien puolelta –  sekin punaiseksi. Päällystön rakennukset maalattiin ilmeisesti laudoittamisen jälkeen. Rakennusten katoista oli ainakin vuonna 1896 upseeriasuntolan pärekattokin maalattu punaisella "kompositiovärillä".[167]

Kasarmialueelle istutettiin toiminnan päästyä alkuun ja rakennusten valmistuttua runsaasti kasveja. Upseeritalon ja maantien väliin tehtiin nurmikko ja istutettiin pensaita ja ruusuja. Pääsisäänkäynnin kohdalla jatkettiin terassia täyttämällä maata noin yhdeksän kyynärän alalta. Tähän istutettiin kukkia. Rakennuksen järvenpuoleiselle sivulle istutettiin orapihlaja-aita ja rakennukselta rantaan tehtiin kiemurteleva polku. Lisäksi istutettiin maantien puoleiselle sivulle koko komppanian alueen pituinen koivurivi.[168]

Lappeenrannan reservikomppanian kiinteistöä viimeisteltiin vielä vuosina 1885– 1886. Vuonna 1892 rakennettiin uusi käymälä. Suurehko korjaus osui vuoteen 1894, jolloin kokonaiskustannusarvio nousi yli 2300 markkaan. Tällöin korjattiin pääosin reservimiesten majoitusparakkia. Vuonna 1898 tehtiin uusi talouskellari komppanianpäällikölle. Alue ja rakennukset luovutettiin 15.4.1904 venäläisten joukkojen käyttöön.[169]

Venäläiset eivät liene muuttaneet rakennuksia paljoakaan, sillä ainakin vuonna 1908 tehty inventointi vastasi suomalaisen sotaväen aikaista kuvaa. Rakennukset olivat pärekattoisia paitsi upseeri- ja aliupseeritalot. Rakennukset olivat inventoinnin mukaan puisia, kaivo kuitenkin kivestä.[170]

Vuonna 1918 tuli alue taas suomalaisten käsiin ja luovutettiin vuonna 1923 puolustusministeriölle.[171] Reservikomppanian tiloissa toimi itsenäisen Suomen kaudella ainakin Ratsuväkiprikaatin ja sotilaspiirin esikunta. Vuonna 1979 alue siirtyi rakennuksineen kaupungin haltuun.[172]

9.6 Leirikaupunki

Suurten asevelvollisuusarmeijoiden yhteistoiminnan harjoittamisen katsottiin vaativan laajoja yhteiskokouksia. Näitä varten perustettiin erityisiä isoja leirialueita, joiden tärkein osa oli laaja, erilaiset yhteisharjoitukset salliva avoin kenttä. 1800-luvun suurten sotilasosastojen leirikokousten esikuvana on pidetty vuodesta 1857 alkaen Ranskassa pidettyjä Châlonsin leirejä. Sen on jopa sanottu olleen sotilaiden kesken samassa asemassa kuin Pariisin muodissa ja kirjallisuudessa. Tämä "sotilasleirien Pariisi" syntyi, kun 10 000 hehtaarin alue ostettiin ja kunnostettiin 1 600 miehen voimin leirialueeksi kesällä 1857. Se sijaitsi lähellä Châlonsin kaupunkia, kahden pienen kylän välissä. Sen eteläreunassa kulki tie Reimsista Bar le Duciin.

Tämän tien varressa sijainneella kukkulalla sijaitsi keisarin päämaja. Leirijoukot sijoitettiin perättäin aselajeittain ja divisioonittain. Linjan pituudeksi tuli yhteensä 7 kilometriä, ja sen takana kulki rautatieasemalta lähtevä raitiotielinja.

Miehistö oli alkuvaiheessa linjan etuosassa majoittuneena telttoihin. Niiden takana sijaitsivat keittiöt, niiden takana upseerien teltat ja heille puusta rakennetut kokoontumishuoneet. Hirsistä oli tehty myös sairaalarakennukset. Leirialuetta kunnostettiin, laajennettiin ja parannettiin ajan mittaan. Teltat korvattiin parakeilla ja rakennettiin useita erilaisia tiloja. Leirille istutettiin myös puita ja pidettiin muun muassa keittiöpuutarhoja. Läheisille kylille leirin perustaminen merkitsi nousukautta, muun muassa hotellien, ravintoloiden, kahviloiden, tanssipaikkojen ja teattereiden perustamista. Näitä käyttivät lukuisat leirillä vierailevat ranskalaiset ja ulkomaiset vieraat.[173]

Toinen ja huomattavan paljon Lappeenrantaa läheisempi esimerkki sotaväen kesäleiristä oli Krasnoje Selo, Anna Kareninan Vronskin rykmentin leirialue ja kohtalokkaan ratsastuskilpailun tapahtumapaikka. Krasnoje Selon leirille saattoi samanaikaisiin harjoituksiin osallistua jopa 60 000 miestä. Suomalaisia asevelvollisia osallistui siihen ensimmäisen kerran vasta vuonna 1886. Aiemminkin vieraili toki Suomen kaartin pataljoona siellä.

Uuden Suomettaren vuoden 1886 leirikokouksesta julkaiseman artikkelin mukaan Krasnoje Selon tienoita asuttivat aiemmin suomalaiset. Muun muassa keisarillisen hovin tilalla oli ollut suomalainen kirkko. Tasaista aluetta oli kuitenkin käytetty leiripaikkana jo Pietari Suuren kaudella.

Krasnoje Selon leiripaikka sijaitsi Inkerinmaalla noin 25 virstan päässä Pietarista; Baltian rautatie kulki sen etu- ja takalinjan välitse ja jakoi leirin kahtia.  Etummaisen linjan jatkona pohjoiseen sijaitsivat keisarillisen hovin palatsi ja paljon sotilashallinnolle kuuluvia rakennuksia. Pohjoisessa leirin jatkona oli myös muutaman sadan talon Krasnoje Selon kylä, jonka mukaan leiri oli saanut nimensä.

Leirin toinen, etulinjan suuntainen linja loppui lehden mukaan etelässä Äijämäkeen. Etelässä oli linjojen välissä myös Tuutarin järvi. Suomalaisten pataljoonien paikaksi leirillä tuli takalinjan päässä, äärimmäisenä etelässä rannan lähellä sijainnut pieni kukkula.[174]

Suomessakin alettiin asevelvollisuuslain säätämisen ja oman armeijan perustamisen jälkeen koota joukot kesäisin leirille.

9.6.1 Suomen asevelvollisten joukkojen leiri

"Ja kaupungeista Suomenmaan

Tuo pieni Lappeenranta vaan

Pääs muiden yli arvohon,

Kun siellä leirikokous on."[175]

Lappeenrantaa ympäröi 1880-luvun alussa etelälounasta lukuun ottamatta kaikkiin ilmansuuntiin voimakkaasti mäkinen maasto. Etelän puolella kasvoi tiheä mäntymetsä. Etelälounaassa sijaitseva tasanko alkoi kaupungin rajalta ja levittäytyi siitä edelleen. Täällä maa oli lähes tasaista.[176]

Lappeenrannan reservikomppanian paikkaa valittaessa esikuntapäällikkö eversti A. Boxström kiinnitti raportissaan huomiota myös tähän kenttään. Boxström katsoi sen sopivan hyvin asevelvollisten joukkojen yhteiseksi leirialueeksi ja ehdotti sen tarkempaa tutkimista ja kartoitusta. Boxströmille kerrottiin tällä alueella olleen ennenkin merkittävien sotilasosastojen leirejä. Nyt aluetta peitti pääosalta melko korkeaksikin kasvanut metsä. Maastossa voi toki edelleen havaita merkkejä telttojen paikoista.

Boxströmin mielestä alue oli mitä sopivin suurelle leirille. Liikenneyhteydet olivat erinomaiset: rautatie oli 18 virstan päässä ja höyrylaivayhteydet olivat Viipuriin, Mikkeliin ja Kuopioon. Paikka oli lisäksi laaja, sijaitsi korkealla ja oli terveellinen. Vettä oli saatavissa läheisen Saimaan lahdelmasta, vain puolen virstan päässä vanhalta leiripaikalta. Leirialueen tasanne oli useamman virstan kokoisena tarpeeksi laaja, joskin metsä tulisi raivata pois. Kentän ulkopuolella taas maasto oli hyvin vaihtelevaa ja sopi siten hyvin taktisiin harjoituksiin.[177]

Senaatin sotilastoimituskunnassa Boxströmin ehdotusta asevelvollisten yhteisen leiripaikan sijoittamisesta Lappeenrantaan pidettiin huomionarvoisena, joskin asiaa tuli vielä kehitellä ennen muita toimenpiteitä.[178]

Alue valittiin leirialueeksi jo seuraavana vuonna 1883. Sitä kävivät 21. kesäkuuta 1883 tarkemmin tutkimassa eversti A. Boxström, ylilääkäri Winter ja Viipurin tarkka-ampujapataljoonan komentaja everstiluutnantti V. Neovius. Kaupungista oli mukana asessori J.H. Holm, alueen maanomistajista veljekset Esaias ja Elias Kourula. Pöytäkirjaa piti maanmittari K.E. Hymén. Paikka havaittiin hyväksi suunnitellulle leirikentälle. Hymén sai karttaluonnoksen alueesta pian valmiiksi ja lähetti jo 23. kesäkuuta sen Boxströmille hyväksyttäväksi. Heinäkuun alussa kartta lähetettiin hyväksyttynä takaisin Lappeenrantaan, jossa Hyménin johdolla pidettiin 3. heinäkuuta alueen rajojen katselmus. Tällöin katsottiin, kuinka paljon alueella jo olevaan tykistön ampuma-alaan tuli liittää alueen tiloista maita. Katselmus kesti kaksi päivää. Lopullisesti Hymén viimeisteli leirialueen kartan  13. –  14. elokuuta ja allekirjoitti toimitusprotokollan 25. elokuuta 1883.[179]

Lappeenrannan kaupunki myöntyi leirialueen perustamiseen, mutta kaupunginvaltuutetut kiinnittivät erityisesti huomiota siihen, että suunnitellulle Simolan rautatieyhteydelle tuli jäädä tarpeeksi tilaa.[180] 905 tynnyrinalan leirialue käsitti pääosin Lappeenrannan kaupungin omistamat Mustolan ja Ihalaisten tilat. Jonkin verran maata leirikenttää varten lohkaistiin myös yksityisistä tiloista. Maa vuokrattiin valtiolle 50 vuodeksi ja vuokraa tuli maksaa vuosittain sen mukaan, järjestettiinkö kesällä leirikokousta vai ei.[181]

Leirialueella tarvittavien tilojen rakennuttamiseksi Senaatin sotilastoimituskunta antoi 25. heinäkuuta 1883 yleisten rakennusten ylihallitukselle tehtäväksi laatia niitä varten suunnitelmat. Rakennuskustannuksissa tuli sotilastoimituskunnan mukaan pyrkiä suurimpaan mahdolliseen säästäväisyyteen niin rakennusaineissa kuin muissakin järjestelyissä.

Ylihallitus määräsi leirirakennuksia suunnittelemaan arkkitehti Theodor Deckerin, jonka tuli ylijohtaja Lindqvistin valvomana vastata hankkeen edistymisestä. työn käynnisti neuvottelu, mukana ylihallituksen edustajien lisäksi kenraalimajuri Melan, everstit Mansner ja Palin sekä lääketieteellisenä asiantuntijana todellinen valtioneuvos Winter.[182]

Ylihallitus selosti sotilastoimituskunnalle 2.10.1883 kirjeitse hankkeen edistymistä. Lappeenrannassa tehtyjen tiedustelujen jälkeen ylihallitus päätyi ehdottamaan pääasiallisesti halvimpana rakennusmateriaalina lautoja sekä halkaistuja hirsiä, jotka asetettaisiin seinään pyöreä puoli ulospäin. Keittiörakennuksia ylihallitus oli suunnitellut yhden jokaista neljää komppaniaa tai pataljoonaa kohden –  aiemmin suunnitelmissa oli ollut keittiö jokaista kahta komppaniaa kohden. Talleista oli tarjolla halvempi ja kalliimpi vaihtoehto. Leipomoita voitiin tehdä joko yksi iso, joka palvelisi koko leiriä, tai jokaiselle pataljoonalle omansa, jolloin jouduttaisiin rakentamaan yhteensä yhdeksän leipomoa. Ylihallitus suositti yhtä yhteistä leipomoa halvempana vaihtoehtona. Tämän hinta tarvittavine uuneineen, jauhovarastoineen ja leipureiden makuuparakkeineen olisi maksanut vähintään 14 600 markkaa. Jos jokaiselle pataljoonalle olisi rakennettu oma leipomo, olisivat kustannukset nousseet vähintään 36 000 markkaan.

Leirille suunniteltiin tässä vaiheessa rakennuksia jalkaväen lisäksi kahdelle tykistöpatterille. Ylihallitus laati piirustukset ja kustannusarviot näillekin tarvittaviin rakennuksiin. Koko leirin kustannusarvio nousi 224 800 markkaan. Lisäksi oli ylihallituksen mukaan vielä varauduttava kohonneen hintatason vuoksi 25 %:n kustannusnousuun eli kokonaisuudessaan 279 425 markan kustannuksiin.[183]

Leirialueelle suunniteltiin Ludvig Lindqvistin ja Theodor Deckerin syyskuussa 1883 allekirjoittaman kustannusarvion mukaan seuraavia rakennuksia:

Erikseen jokaiselle tarkka-ampujapataljoonalle:

Leirikeittiö upseereille

Neljän komppanian artelli

Varusvarasto ja kanslia

Käymälä, jossa erilliset osastot upseereille ja miehistölle

Tallikatos 16 hevoselle tarvittavine varastotiloineen

Koko leirille yhteisesti

Sairaala, jossa kolme paviljonkia, joissa kussakin 16 sairaspaikkaa sekä erillinen rakennus muihin tarpeisiin

Sairaalan keittiörakennus

Ruumishuone

Jääkellari

12 uunin leipomo

Ruutivarasto, jossa 10 erillistä osastoa

Paja

Arestirakennus, jossa 20 pimeää ja valoisaa selliä sekä vartiohuone

Kahdelle tykistön patterille suunniteltiin rakennettavaksi: Upseerien keittiö

Miehistön artelli

Varusvarasto ja kanslia

Käymälä

Kaksi tallirakennusta

Kahden uunin leipomo

Paja

Arestirakennus[184]

Senaatin pudotti lokakuussa 1883 ohjelmasta leipomon, sairaalan ja pajan. Ylihallitus sai laatia uudet piirustukset ja kustannusarviot leirirakennuksia varten. Se lähetti piirustukset ja kustannusarvion sotilastoimituskuntaan 23.11. 1883. Kustannusarvio oli 113 450 markkaa tai korotettuna 140 562 markkaa.

Leirirakennuksia varten oli laadittu ruutivarastoa lukuun ottamatta uudet piirustukset. Ruutivarastosta oli ylihallituksessa poistettu vain aiemmassa piirustuksessa olleet hyllyt. Sairaala ja leipomo jäivät senaatin määräyksestä pois leirin tiloista ja muun muassa arestirakennuksen sellien lukumäärää vähennettiin. Rakennuksia oli nyt kymmenen pataljoona kohden. Ylihallitus huomautti lisäksi, että jos lautavuoraus osoittautuisi halkaistua hirttä edullisemmaksi, niin sitä käytettäisiin rakennusmateriaalina.[185]

Vuoden 1883 rakennussuunnitelmia jouduttiin vielä korjaamaan, ja lopulliset suunnitelmat tehtiin vasta seuraavana vuonna.

Rakennuksista muutettiin vielä käymälöitä, sillä Suomen päällikköhallituksen ylilääkäri Winter ei pitänyt leirille suunniteltua käymäläjärjestelmää tarpeeksi hygieenisenä, se kun käsitti vanhan tavan mukaan lähinnä maahan kaivettavan kuopan, joka myöhemmin peitettiin. Sotilastoimituskunta antoikin ylihallitukselle vielä 9.4. 1884 laadittavaksi uudet suunnitelmapiirustukset leirialueelle rakennettavista yksinkertaisista käymälöistä, jotka voitiin tyhjentää. Pataljoonankohtaiset käymälät tuli rakentaa laudoista. Ylihallitus laati piirustukset ja lähetti ne senaattiin kesäkuun kolmantena 1884.[186]

Senaatti hyväksyi ylihallituksen tekemät piirustukset ja alustavat kustannusehdotukset 16. heinäkuuta 1884. Jokaiselle pataljoonalle tuli upseerien keittiö ja ruokasali, artellikeittiö varastotiloineen, varusvarasto/ kanslia, upseerien käymälä, miehistön käymälä ja tallikatos varastoineen. Kaikille yhteiseksi tuli vartiorakennus ja ruutivarasto. Rakennuskustannukset nousivat 115 025 markkaan tai 25 %:n korotuksin 142 531 markkaan.

Ylihallitus määrättiin vielä tekemään lopulliset piirustukset ja kustannusarviot. Se sai ne valmiiksi 2.10.1884 mennessä. Sotilastoimituskunta esitti, että senaatti hyväksyisi ylihallituksen ensimmäisen vaihtoehdon piirustukset pienin korjauksin. Kustannuksissa tuli edelleen tinkiä. Leirirakennukset tuli saada valmiiksi 1.6.1885 mennessä.[187]

Ylihallituksen ensimmäisen arkkitehdin Deckerin laatimassa suunnitelmassa piirustuksia oli yhteensä yhdeksän planssia, ja kustannusarvio nousi 123 225 markkaan, tai kun laskettiin 25 % nousseet kustannukset, yhteensä 152 000 markkaan. Rakennusmateriaaliksi seiniin ylihallitus esitti edelleen halkaistuja hirsiä niiden edullisuuden vuoksi.[188]

Piirustusten lopullisen hyväksymisen jälkeen päästiin rakentamisen alkuun marraskuussa 1884. Ylihallitus ilmoitti sotilastoimituskunnalle 18.11.1884, että leirialueen rakennusten kustannusarvio oli 152 781 markkaa. Rakennukset urakoisivat rakennusmestarit J.G. ja A. Wiklund. Puutavara saataisiin leirikentäksi raivatulta alueelta. Ylihallitus ehdotti, että työn ajan alueella asuisi arkkitehti valvomassa sitä kymmenen markan päiväkorvauksin. Tehtävään ehdotettiin Waldemar Backmanssonia. Ylihallitus perusteli ehdotustaan sillä, että Backmansson valvoi parhaillaan leirikentän raivausta, oli johtanut aiemminkin parakkien rakennustöitä (Turun ja Porin läänissä) ja johti Lappeenrannan vankilan uudisrakennusta. Ylihallituksen mukaan Backmansson kävisi ainakin kahdesti viikossa parakkien rakennuspaikalla.[189] Veljekset Wiklund Viipurista urakoi rakennukset, mutta valvojana toimi Backmanssonin sijasta arkkitehti Leander Ikonen. Backmansson taas piti lopputarkastuksen.[190]

Lappeenrannan leirialueelle laadittiin talvella 1884– 1885 Theodor Deckerin laatiman lopullisen, 30 syyskuuta 1884 päiväämän kustannusarvion mukaan seuraavat rakennukset:

Jokaiselle yhdeksälle komppanialle:

1 Upseerien keittiö ruokasaleineen

2 Miehistön artelli, jossa neljän komppanian varastotilat

3 Kanslia- ja varusvarasto

4 Tallikatos 14 hevoselle, jossa myös aseverstas, varusvarasto ja rehuvarasto

5 Upseerien käymälä

6 Miehistön käymälä

Koko leirille rakennettiin yhteisesti

1 Arestirakennus, jossa 10 selliä, yhteinen arestihuone ja vartion huone

2 Ruutivarasto

Kalleimmiksi arvioitiin miehistön artellit, joiden yksikköhinta oli 4 700 eli yhdeksälle pataljoonalle yhteensä 42 300 markkaa. Kokonaishinta oli 123 225 markkaa ja 25 %:n hinnannousun arvioiden 152 781 markkaa.[191]

Leiriparakkien urakoitsija veljekset Wiklund lupasi luovuttaa rakennukset 1.6. 1885 mennessä 117 000 markalla. Urakkasumma alitti ylihallituksen arvion, sillä leirialueen metsästä oli saatu arvioitua enemmän puuta rakennuksiin.[192]

Rakennustyöt herättivät kiinnostusta. Helsingfors Dagblad kertoi marraskuun puolivälissä 1884 töitten Lappeenrannan tulevalla leiripaikalla jatkuvan vieläkin kovalla kiireellä. Työtä johtavat arkkitehdit olivat lehden mukaan laskeskelleet, että jos päivittäin 300 miestä työskenteli siellä, niin työ valmistuisi 2– 3 kuukauden kuluttua. Työtä hidasti eräässä osassa suunniteltua leirialuetta ollut tiheä metsä, joka täytyi hakata ja kaivaa kannot ylös. Metsän hinnan määrityksen senaatti jätti metsähallitukselle. Sen tuli myös määrätä paikalle valvoja, joka johtaisi puiden poiskuljetusta.[193]

Nya Pressen paheksui samoihin aikoihin leirialueen raivauskustannuksia, jotka sen arvion mukaan nousisivat 60 000– 70 000 markkaan. Leirialue tuli kuitenkin tilava: kuusi virstaa pitkä ja kolme virstaa leveä. Lehden mukaan leirialuetta raivasi nyt jo 700 miestä, koska työn oli määrä valmistua ennen talvea.[194]

Tammikuun lopussa työ jatkui hyvää vauhtia. Ainoaksi ongelmaksi pelättiin nousevan puhtaan veden saanti, sillä tällöin ei vielä löydetty koeporauksin kaivon paikkaa.[195]

Viborgsbladetin mukaan tammikuinen lumen peittämä kenttä tarjosi pittoreskin kuvan: työmiehet kaivoivat esiin lumen peittämiä risukasoja, joita sitten poltettiin "ikuisina tulina" niin päivällä kuin yölläkin; satavuotisten mäntyjen kantoja juuristoineen räjäytettiin ruudilla. Metsän suojaan oli kasattu halkoja valtaviin pinoihin. Leiriparakkien rakennustyö oli käynnissä ja lehti totesi rakennuksia tehtävän kahtia sahatuista puista "i tu sågad bjelk". Kokonaisuus tulisi lehden mukaan tekemään maalauksellisen vaikutuksen, mäntymetsään sijoitettuna rakennukset näyttäisivät erityisen hyviltä. Lisäksi vielä hahmoteltiin tulevaa leiriä sen valmistuttua. "Tänker man sig dertill de vita tälten, de glänsande uniformerna, ridande adjutanter och den lyx, som vid ett läger vanligen förekommer, har man bilden fullständig".[196]

Myös Östra Finland-lehti vieraili rakennuspaikalla tammikuun lopussa 1885, jolloin noin puolet rakennuksista oli tekeillä, ja kiinnitti huomiota erikoiseen rakennustapaan. Halkaistusta puusta tehdyt rakennukset tekivät lehden mukaan pittoreskin ja originellin vaikutuksen. Seinän sisäpinta oli sileä, ikäänkuin paneloitu. Lehti arveli, että Suomessa käytettiin nyt ensimmäistä kertaa tällaista konstruktiota rakentamisessa. Rakennuksia oli lehden käydessä tutustumassa leiripaikkaan tekemässä 200 miestä.[197]

Helsingfors Dagbladissa 13.2.1885 julkaistussa kirjoituksessa kritisoitiin leirialueen raivaustöiden keskeneräisyyttä. Paikalla poltettiin kantoja, juuria ja risuja, ja työ vaatisi varmaankin vielä kuukausia. Lehden mukaan leirialueen rakentamisesta olisi selvitty paljon halvemmalla, jos työt olisi järjestetty toisella tapaa ja etenkin käytännöllisemmin. Leirialueen rakennusten lisäksi mainittiin niiden viereisen rautatieaseman olevan rakenteilla. Tulevaksi kesäksi rakennettiin lisäksi helsinkiläisen muurarin Johannes Nylundin johdolla sotaväen kokoontumista varten Lappeenrantaan uusi suuri leipomo.[198]

Kesäkuun alkupuolelta lähtien lähetettiin Lappeenrantaan työmiesten lisäksi jokaisesta pataljoonasta yhden upseerin, kahden aliupseerin ja 40 miehen komennuskunta laittamaan asevelvollisten leiriä varten valmiiksi telttoja ja parakkeja.[199] Uudenmaan pataljoonan komennuskuntaan kuulunut nimimerkki A.H. muisteli myöhemmin saapumistaan komennukselle:

"Aamupuoleen päivää saavuttiin Lappeenrantaan. Kaupungin syrjästä kierrettiin kapeaa kujaa myöten aavalle kentälle, jossa oli harjoituksissa yksi komppania Lappeenrannassa sijaitsevasta Irkutskin rykmentistä. Muuten oli kaupungin puoleinen kentän sivu tyhjä; kauempana oli joukko suuria risu- ja kantokasoja, joista osa oli sytytetty palamaan, ja niistä nouseva savu esti näkemästä kentän toista syrjää. Savun seassa oli tiheä miesjoukko raivaustyössä.                    Komennuskunnat vietiin eteläistä syrjää kohden, jossa metsän sisällä näkyi muutamia uusia puurakennuksia. Lähemmäksi tultuamme näimme että koko metsä oli mitattu ja tiheään viitoitettu miehen mittaisilla teräväpäisillä seipäillä; sitten myös tiedettiin oltavan itse leiripaikalla, ja tunnettiin rakennukset leirirakennuksiksi.– –  Noin puolen tunnin kuluttua tuli herra everstiluutnantti tervehtimään ja tarkastamaan meitä; tervehdittyään puhui hän seuraavaan tapaan: 'Te näetten itse miten tyhjä ja kolkko tämä metsä nyt vielä on, ja kumminkin muutaman viikon perästä saapuu koko Suomen vakinainen sotaväki tänne, tiedätten myöskin että te oletten tänne lähetetyt tekemään tämän tyhjyyden tovereillenne ja itsellenne mukavaksi ja kodikkaaksi kesäasunnoksi, leiriksi, ja tämä toimi vaatii teiltä ahkeraa työtä, eikä suinkaan missään tapauksessa laiskottelemista, turhaa lomalla juoksua, huonoa käytöstä ja juoppoutta. Toivon että teetten tehtävänne niin että päällikkökuntanne ja toverinne tänne tultuaan ovat teihin tyytyväiset`."[200]

Komennuskuntien miehet majoittuivat jo valmiisiin varushuoneisiin ja keittiörakennuksiin. Leirialueen kaupungin puoleisen osan todettiin jo vanhastaan ruohottuneeksi. Vaasan pataljoonan kohdalta alkoi kuitenkin uusi raivattu alue. Saimaan puoleiseen metsään oli pinottu pitkiä halkopinoja, jotka oli hakattu raiviolta. Uudenmaan ja Kaartin leiripaikan kohdalla eli alueen kaupungin puoleisessa päässä komennuskunnan miehet havaitsivat maatuneita jälkiä vanhasta leiristä, linjan ja telttojen pohjapenkereitä.

Seuraavana päivänä ryhdyttiin varsinaiseen leirinrakennustyöhön.

"Ensiksi ruvettiin tekemään turpeista teltin pohjaa tai sitä pengerrystä, jonka päälle telttivaate on kiinetetty. Ensimmäistä tehdessä olivat kaikki miehet yhdessä, vaan jaettiin sen valmistuttua useampaan eri ryhmään, ja kullekin eri ryhmälle annettiin eri tehtävänsä, mikä turpeita ottamaan, mikä paikalleen asettamaan, puunauloja tekemään, jolla turpeet kiinnitettiin toinen toisiinsa, uusia teltin pohjia piirtämään, teitä tekemään j.n.e. Turpeen saanti oli vaikeaa;– –  Parhaat turpeet, niinkun koko etulinjaa ja pataljoonain linjoja ympäröivät turvepenkereet, ovat otetut Lappeenrannan linnan valleilta, joita irti otettaessa tuli useasti ihmisen luita näkyviin, muistuttamaan meitä nuoria sotureita niistä monista verilöylyistä, joita Lappeenrannan linna ja sen sankarit aikojen kuluessa ovat kärsineet. Kun oli saatu telttien pohjat jotakuinkin valmiiksi, alkoi sannan ajo linjoille ja teille. Vaikeammat tehtävistä teistä olivat ne, jotka johtavat leiriltä alas Saimaan rantaan, sillä siellä oli poistettava ja paikoin maahankin kaivettava puita, kantoja ja kiviä."[201]

Leirille saapui Hämeen pataljoona 18.6., Uudenmaan pataljoona 19.6. ja Mikkelin, Kuopion ja Viipurin pataljoonat tulivat 20.6. Loput pataljoonat tulivat seuraavalla viikolla.[202] Harjoituskenttä oli pinnaltaan hienoa hietikkoa ja alkupäästä melkein ruohikkoa. Edellisen talven raivaustyöt ja jätepuun kulottaminen näkyivät vielä kesällä –  kun teltasta astui ulos, peitti jalan heti paksu, harmaa ja kuiva tomu.[203]

Finland-lehti kertoi kesäkuun alussa 1885 kirjeenvaihtajansa lähettämässä kirjeessä Lappeenrantaan valmistuneesta "pienestä leirikaupungista". Kirjeenvaihtaja "Kalle Lapp." kuvasi leirialuetta kaupungin puolelta lähestyessä katsojan huomaavan ensin pitkän rivin valkoisia rakennuksia. Kun havainnoija siirtyi lähemmäksi, hän kuitenkin huomasi, ettei valkoisia rakennuksia olekaan vain yksi rivi, vaan useampia, kauempien rivien sijaitessa aivan metsän reunassa. Tämän "kankaalla peitettyjen talojen" muodostaman kaupungin jakoivat yhdeksään kortteliin leveät kadut. Kullakin pataljoonista oli oma kortteli. Kortteleissa taas teltat erottivat toisistaan kujat. Ensimmäinen kortteli odotti vielä asujiaan –  kaarti ei ollut vielä saapunut leirille. Leirialueeseen kuuluviksi laskettiin vielä reservikomppanian lähellä sijainnut uimahuone ja laiturit.[204]

Leirin pataljoonien kortteleita erottivat siis toisistaan leveät kulkuväylät, kadut ja metsän puolelta vielä isommat aukot. Tämän "Metsäkadun" telttojen puoleiselle sivulle eli jokaisen pataljoonan telttakortteliin rakennettiin kaksi puurakennusta: kanslia- ja varusvarasto ja upseerien ruokailu- ja kerhohuone. Kadun toiselle puolelle pystytettiin loput leiriparakeista. Suorat rakennusrivistöt alkoivat kaupungista Simolaan johtavan tien kohdalta ja jatkuivat aina leirialueen polvekkeeseen saakka. Näistä rakennuksista tuli työn vielä ollessa kesken Östra Finland-lehden mukaan arestirakennuksesta kaikkein vaikuttavimman näköinen.[205]

Rakennusten lopputarkastuksen toimittivat niiden suunnittelija arkkitehti Theodor Decker, sotilasrakennusten intendentti eversti F. Mansner, Viipurin tarkka-ampujapataljoonasta everstiluutnantti V. Neovius, tarkastava arkkitehti Waldemar Backmansson, johtava arkkitehti Leander Ikonen, kruunun majoitusvastaava E.J. Holpainen ja urakoitsijat veljekset Wiklund. Leirirakennusten todettiin käsittävän yhteensä 56 erillisestä rakennusta yhdeksänä erillisenä ryhmänä. Jokaiseen ryhmään oli rakennettu ruokasalillinen upseerikeittiö, artellikeittiö miehistölle, kanslia- ja varusvarasto, tallikatos, upseerikäymälä ja miehistökäymälä. Nämä oli rakennettu jokaiselle yhdeksälle pataljoonalle; lisäksi koko leirille yhteisesti arestirakennus ja ruutivarasto. Tarkastuksessa rakennukset havaittiin tehdyn täysin vahvistettujen piirustusten ja kustannusarvioiden mukaan ja työn kulkuun oltiin kaikin puolin tyytyväisiä.

Joitakin lähinnä rakennusten toimivuutta parantavia toiveita kuitenkin esitettiin, muun muassa varastohyllyjen tekoa eri rakennuksiin.[206] Veljekset Wiklund oli myös urakoinut ns. keisaripaviljongin.[207]

Keisaripaviljonki oli leirin rakennuksista huomattavin. Se tehtiin periaatteessa keisarin leirivierailun varalta, ruokailua ja vastaanottoja varten. Normaalisti se kuitenkin toimi upseerien ruokailu- ja kerhotilana. Sen oli suunnitellut yleisten rakennusten ylihallitus. Muita korkeampi ja runsain puuleikkauksin koristeltu rakennus oli leirialueen kiinnekohta kaupungin puoleisessa päässä. 29.6. 1885 keisaripaviljonki oli Helsingfors Dagbladiiin lähetetyn kirjeen mukaan lähes valmis –  lehden mukaan siitä oli tulossa komea.[208]

Keisaripaviljonki saatiin kesäkuun lopussa käyttökuntoon. Sen sisustuksena oli pitkä yhteinen pöytä, jonka ääreen eri osissa maata palvelevat upseerit kerääntyivät muistelemaan menneitä ja tapaamaan vanhoja luokkatovereita. Ruokailun aikana soitti aina jokin soittokunnista, joskus jopa useampi yhdessä. Keisaripaviljongissa pidettiin myös upseerien tanssiaisia.[209]

Ainakin 11.7.1885 paviljonki oli jo kokonaan valmis. Se aiottiin alun perin jakaa sisäpuolelta erivärisin lipuin kolmeen osaan. Åbo Tidningin mukaan tästä kuitenkin kustannussyistä luovuttiin. Rakennus ei kuitenkaan kirjoittajan mielestä ollut yhtään vähemmän kaunis, "ty hög och ljus som den är, med de otäckta takstolarna, hvilka gifva den utseende af att vara hvälfd, tager den sig rätt bra ut."[210]

Vuoden 1888 leirin aikana keisaripaviljongissa järjestetyissä juhlissa oli sali koristeltu lipuin ja köynnöksin. Yhdellä seinällä oli kuvat keisarista ja keisarillisen perheen jäsenistä.[211]

Muut kiinteät leirirakennukset sijaitsivat lähinnä metsää olevien soittokunnan telttojen takana. Ensimmäisenä olivat upseeriparakit ja kansliat ja taempana sotamiesten artellit. Parakit ja artellit muistuttivat kaikesta päättäen periaatteessa reservikomppanioiden rakennuksia: esimerkiksi Uusi Suometar luonnehti artellia periaatteeltaan samanlaiseksi kuin reservikomppanioissa: "...sotamiesten keittolaitos, iso, ympärikäytävä uuni, jossa on sisäänmuurattuna 8 kattilaa. Sen molemmilla puolin on saman katon alla artellihuone, joissa ruokatavaroita säilytetään. Muita seiniä kuin nämä artellihuoneet ei keittolaitoksessa ole".[212]

Leirialueen rakennusten piirustukset eivät ole tiettävästi tallella. Rakennushallituksen arkistossa on kuitenkin säilynyt niiden yksityiskohtaiset, 30.9.1884 päivätyt kustannusarviot, joista voidaan päätellä jotakin rakennusten materiaaleista ja ulkonäöstäkin. Kustannusarvioiden mukaan upseerien ruokala-keittiörakennusten, artellien, kanslia- ja varusvarastojen, tallikatosten, arestirakennuksen ja ruutivaraston perustuskivet olivat harmaakiveä, seinät halkaistua hirttä, ulkokatot lautaa, pärein peitettynä, välikatot, väliseinät ja lattiat lautaa ja uloslämpeävät uunit tiiltä. Upseerien ruokalaan piti tulla kymmenen tavallista ja kaksi kattoikkunaa. Artelleissa oli varauduttu vain kahteen "puoli-ikkunaan" –  artellit olivat siis reservikomppanioiden tapaan ruokala-osaltaan avoimia ja ikkunat tulivat muihin rakennuksen tiloihin. Kansliaan ja varusvarastoon tuli tehdä kiinteät hyllyt, kolme ikkunaa ja yksi kattoluukku. Arestirakennukseen saatiin jykevyyttä tekemällä hirsiseinät kaksinkertaisiksi. Käymälöissä tyydyttiin kevyisiin perustuksiin ja lautaseiniin.[213]

Myöhemmin rakennettiin muutakin. Vuonna 1885 suunniteltiin Lappeenrannan leirialueelle lisättäväksi vartiorakennus. Sen perustusmateriaaliksi tuli harmaakivi ja seinät olivat lamasalvettua hirttä. Varsinaisessa tuvassa seinien tuli olla kokonaista hirttä ja vain eteisessä muiden rakennusten tapaan halkaistua hirttä. Kustannusarviossa oli muiden rakennusten kustannusarvioista poiketen varattu rahaa myös ikkunanpuitteiden maalaamiseen öljyvärillä. Vartiorakennuksen kustannusarvion allekirjoittivat 10.10.1885 ylihallituksen johtaja Ludvig Lindqvist ja arkkitehti M. Schjerfbeck. Aiempien rakennusten suunnittelija Theodor Decker ei kaiketi enää osallistunut vartiorakennuksen suunnitteluun.[214]

Leirialueen tarkastuskertomuksissa ja kustannusarvioissa mainittiin myös leirisairaala. Siihen kuului sairaalarakennus, erillinen talousrakennus, jossa muun muassa taloudenhoitajan, lääkärin ja välskärin asunnot, sekä erillinen ulkorakennus, jossa oli käymälä ja halkoliiteri.[215] Rakennus tehtiin vuoden 1888 leiriä varten. Se seisoi vastapäätä keisaripaviljonkia kentän toisella puolella tiheässä metsikössä. Sairaala käsitti kaksi puurakennusta sijoitettuna maastoon nurkat vastakkain. Toisessa osassa oli sairashuone ja apteekki, toisessa muun muassa ruoanlaittajan ja vanhemman välskärin asunto ja sairashuoneen kanslia. Puurakennusten kolmannelle sivulle oli leirin ajaksi sijoitettu suuri teltta, johon mahtui 20 sairasta. Nuorempien välskärien ja apulaisten asunnoiksi oli pystytetty pienempiä telttoja.[216]

Lappeenrannan leirin rakennuksia voidaan ainakin pohjakaavoiltaan verrata museoviraston venäläisten insinöörikomennuskuntien arkistossa säilyneisiin, suomalaisjoukoille Krasnoje Seloon rakennettujen parakkien piirustuksiin. Pian Lappeenrannan leirin rakentamisen jälkeen vuonna 1886 tehtyjen parakkien kustannusarvioissa mainittiin näet osan niistä rakennetun Lappeenrannan mallin mukaan.[217]

Krasnoje Selon leirille pystytettiin kesällä 1886 joukko pieniä leirirakennuksia ja 90 teltalle turpeesta tilat. Piirustukset laadittiin yleisten rakennusten ylihallituksessa maaliskuussa 1886. Hirsirakennukset maalattiin ulkoapäin tummanpunaisiksi, ikkuna- ja nurkkalaudat valkeiksi. Näin ne Uuden Suomettaren mukaan muistuttivat Suomessa yleisiä "punaisia taloja".

Keskimmäinen ja suurin rakennus oli sielläkin upseerien ravintola isoine ruokasaleineen ja verantoineen. Sen molemmin puolin oli kaksi ylempien upseerien asuntoa, taempana neljä alempien upseerien asuntoa, kaksi varushuonetta, kaksi artellia ja tallia, jää- ja ruutikellari, paja, aresti ja muita pienempiä rakennuksia. Ne urakoi pääosin viipurilainen yhtiö Veljekset Wiklund suomalaisin työmiehin suomalaisista aineksista Lappeenrannan leiriparakkien tapaan.[218]

Krasnoje Selon rakennusten kustannusarviossa mainitaan sinne rakennettavan varusvarasto samankaltaiseksi kuin Lappeenrannassa, mutta Krasnoje Selossa lattiapinta-alaa lisättiin. Keittiö tehtiin samanlaiseksi lukuun ottamatta tulisijan ja sivuhuoneiden pienempää etäisyyttä. Miehistön ruokakatokset olivat samanlaiset kuin Lappeenrannassa matalampaa kattoa lukuun ottamatta. 14 hevosen talli vastasi Lappeenrannan tallia, mutta siihen kuuluvasta verstaasta tehtiin asuinhuone kuormastomiehille. Käymälä oli vastaava. Myös päävahti ja ruutivarasto tehtiin jotakuinkin Lappeenrannan mallin mukaan.

Krasnoje Selossakin rakennukset tehtiin halkaistuista hirsistä, katot päreistä tai laudoista sen mukaan kummat olisivat halvempia. Asuinhuoneisiin sijoitettiin rautauunit kukin tulisija lämmittämään kahta huonetta.[219]

Säilyneiden piirustusten mukaan parakit olivat T-volyymista päävartiota lukuun ottamatta suorakaiteen muotoisia ja satulakattoisia. Ikkunoissa oli lautapuitteet. Jatkamalla puitelautoja kulmissa oli ainakin piirustusten mukaan muovattu ikkunakulmiin puitelautojen apilaa muistuttava koristeaihe. Ullakkokerrosten ikkunat olivat rombin muotoisia. Rakennusten seinät oli lamasalvettu sivuseinien räystään tasolle asti, ja ullakkokerros oli päädyissä vuorattu pystylaudoituksella. Rakennuksien kulmiin oli lyöty pystylaudat.

Pohjakaavan mukaan varushuoneen toisessa päädyssä sijaitsi kaksihuoneinen kanslia ja väliseinän takana rakennuksen pituisin hyllyin sisustettu varasto. Keittiön päädyissä sijaitsi kolme identtistä varasto- ja majoitushuonetta. Keskiosa oli avoin, paalujen varassa seisova rakenne, jonka keskellä sijaitsi nelipatainen tulisija. Miehistön ruokakatoksessa oli poikittain rahit ja pöydät, ja keskelle jätettiin läpikulkukäytävä. Tallin pilttuissa hevoset seisoivat turvat vastakkain rakennuksen keskellä. Molempiin päätyihin rakennettiin varasto- ja muita tiloja. Päävartiossa T-volyymisen pohjakaavan lävisti pitkän sakaran päädyn oviaukosta alkava keskikäytävä. Sen varrella oli kuusi yksinäisselliä. T:n yläsakarassa oli käytävän jatkona vartiohuone ja sen molemmilla puolin isommat arestihuoneet. Ruutivarasto oli jaettu kahteen erilliseen ikkunattomaan huoneeseen. Jääkellari oli maahan kaivettu ja alaosastaan kivimuurattu pieni varastotila.[220]

Kruunun rakentamien tilojen lisäksi teettivät upseerit Lappeenrannassa itselleen jo vuoden 1885 leirille rakennuksia. Niistä ei liene säilynyt piirustuksia. Hieman myöhemmin mainitaan kuitenkin jotakin rakennuksista ja niiden ympäristöstä. Laatokka-lehden mukaan upseerit teettivät talvella 1888 metsään "sieviä, huvilan tapaan rakennettuja upseerien kesäasuntoja puusta". Muutenkin alueen ulkonäkö muuttui kesän 1888 leiriin mennessä: leirin metsäosuutta siistittiin edelleen, sinne istutettiin kukkia, ja polkuja kiemurteli kukkapenkkien ohi. Istutuksia tehtiin etenkin upseerien asuinrakennusten ja keisaripaviljongin ympärille, ja kesällä 1888 tehtiin keisaripaviljongin oikealle laidalle vielä puinen soittolava.[221]

Myös leirin takalinjan molemmin puolin istutettiin pensaita, jotka kasvoivat jo kesällä 1888 rehevinä. Linja –  siis tie tai katu –  oli myös aidattu. Aita maalattiin vihreäksi, tolpanpäät valkoisiksi. Leiripaikkaa pidettiin kauniina; muun muassa Turun Lehden kirjeenvaihtaja yltyi vuoden 1888 harjoitusten aikana ylistämään leiriä seuraavasti: "Meidän leiripaikkamme on niin kaunis, että tuskin mikään paikka vetää sille vertoja! Teltat seisovat ihanassa männikössä, jotka monen väriseltä välähtelevät puitten joukosta, ja nurmi itse on mitä ihanin."[222]

Lappeenrannan leiripaikkaa pidettiin terveellisenä, sillä siinä oli kolmella puolella havumetsää, se sijaitsi korkealla ja oli maastoltaan kuivaa. Olipa Hämeen Sanomien edustaja kuullut vanhempien upseereitten vuonna 1885 sanovan leirin olevan parhaimpia Euroopassa.[223]

Vuoden 1888 leirille laajennettiin myös ampumarataa. Leiripaikalla käytettiin vuoden 1885 harjoitusten aikana sinne kaivettuja kaivoja. Sitten ne hylättiin kolmeksi vuodeksi, ja vuoden 1888 leirin alussa ne oli tyhjennettävä, jotta puhdas vesi virtaisi niihin. Vesi oli huonoa, ja sitä oli tuotava kaupungin kaivoista. Kaupungininsinööri ehdottikin jo vuonna 1888 leirin liittämistä vesijohtoon.[224]

Vuoden 1890 syksyllä aluetta laajennettiin. Kaupunkiin määrättiin raivaustöihin lähinnä puustoa poistamaan 500 miestä tarkka-ampujapataljoonista.[225] 1890-luvun puolivälissä rakennettiin leirille uusi ampumarata, johon lunastettiin maita Ihalaisten, Lavolan ja Vihtolan kylistä. Alueen mittasi 4. elokuuta 1895 varamaanmittari Axel Holmström.[226]

1890-luvun alussa leirialueella oli keisaripaviljongin, upseerien omien asuntojen, joidenkin kauppakojujen ja vastaavien rakennusten lisäksi erikseen jokaiselle yhdeksälle suomalaiselle pataljoonalle tehdyt rakennukset.

RAKENNUS                       RAKENNUSVUOSI

Upseerien ruokasali           1885

Kansliaparakki                    1885

Varusvarasto                      1885

Miehistön ruokala               1885

Tallikatos                            1885

Käymälät                            1885

Lisäksi oli yhteiseksi yhdeksälle pataljoonalle rakennettu                                                              RAKENNUSVUOSI

Arestirakennus                   1885

Ruutimakasiini                    1885

Ruutimakas. vartiorak.       1891

Leirivahdin rakennus          1885

Sairaala ja talousrak.          1888

Leirirakennusten arvon laskettiin olevan yhteensä 156 979 markkaa.[227]

1890-luvulla rakennuksia ainoastaan korjattiin. 30.6.1893 päivätty kustannuslaskelma kertoo leirialueen kaivoa uusitun. Siihen rakennettiin uusi suojus, jonka katto tehtiin asfaltista ja seinät slammattiin. Kaivosta uusittiin lahonneet hirret. Vuonna 1894 korjattiin Oulun pataljoonan upseerien ruokailuparakki, vuonna 1897 ruutikellari ja siihen kuuluva vartiotupa ja seuraavana vuonna korjattiin edelleen leirirakennuksia.[228]

Leirialueen rakennuksia ja alueen esineellistä ympäristöä valaisee vielä vuodelta 1902 säilynyt irtaimistoluettelo. Tällöin suomalaiset tarkka-ampujapataljoonat oli jo lakkautettu. Leirirakennukset olivat kuitenkin edelleen jäljellä leirikankaalla, ja leirivahti M. Suoninen inventoi toukokuun puolivälissä alueen rakennuksissa olleen Suomen valtion omaisuuden.

Esimerkiksi Uudenmaan pataljoonan kansliassa oli kuusi pöytää, seitsemän tuolia, seinähyllyjä, puinen naulakko ja penkki. Varusvarastossa säilytettiin vain lautoja; artellissa oli 28 ruokapöytää ja 60 penkkiä. Tallin varastohuoneissa säilytettiin pesutelineiden ja saavien lisäksi kuistien kaihtimia, viikatteita ja vaatenaulakoita. Muiden pataljoonien tiloissa oli edellä mainittujen tavaroiden lisäksi lippuja, lipputankoja, voimisteluteline, jonka Suoninen erityisesti mainitsi olevan hyppäämistä varten, kivääritelineitä, telttapaaluja, saarnastuoli, puusänkyjä, suihkulaite, signaalilippuja, maalitauluja, verhoja, lamppuja ja erilaisia palovarusteita.[229]

Sotilaat asuivat leirillä teltoissa. Ne oli sijoitettu leirikentän laidalle kaupungin puoleisesta laidasta lähtien järjestyksessä Suomen kaarti, 1. Uudenmaan pataljoona ja 2. Turun pataljoona. Nämä kolme pataljoonaa sijaitsivat samassa linjassa. Sen jälkeen oli hiukan eri suuntaan lähtevään linjaan sijoitettu loput kuusi tarkka-ampujapataljoonaa: 3. Vaasan, 4. Oulun, 5. Kuopion, 6. Mikkelin, 7. Hämeenlinnan ja 8. Viipurin pataljoonat. Telttojen lukumäärä vaihteli kussakin pataljoonassa viidenkymmenen molemmin puolin. Esimerkiksi Kaartin pataljoonan korttelissa oli vuoden 1885 leirillä 57 telttaa.[230]

Leirin mittasuhteita kuvaa kauimmaisen eli Viipurin pataljoonan telttojen sijainti leirin viimeisinä, noin kaksi virstaa keisaripaviljongista eli leirin alkupäästä. Siksi pataljoonan upseerit eivät esim. käyneet muiden upseerien tavoin syömässä keisaripaviljongissa; viereisen pataljoonan upseerit taas kulkivat sinne kuormastovaunuilla. Viborgsbladet pohtikin seikan vaikutusta leirin yhteishenkeen.[231]

Kaiku-lehden mukaan asemalta oli keisaripaviljongille noin 200– 300 askelta. Heti sen vieressä oli kaartin pataljoonan teltta-alue ja sen jälkeen suorassa linjassa muitten pataljoonien asemat. Kukin niistä oli noin 100 askelta pitkä ja niiden välissä kulkeva tie 20 askelta leveä. Yhteensä leirin pituudeksi tuli siis yli 1000 askelta.[232]

Kunkin pataljoonan teltat oli sijoitettu suorakaiteen muotoon. Leirikentän puolella oli kaksi 16 teltan ryhmää ja niiden välissä kaksi telttaa. 16 teltan ryhmien takana oli leveä kulkutie ja sen toisella puolen pienempiin ryhmiin sijoitetut teltat. Ryhmitys jätti telttakortteliin yhden isomman aukean keskelle korttelia ja yhden pienemmän sen metsänpuoleiselle reunalle. Aukioita tarvittiin osastojen järjestäytymiseen ja huoltoon.[233]

Pataljoonan rintamaan kuuluvalla miehistöllä oli kaikkiaan 32 telttaa. Neljä neljän teltan riviä muodosti ensimmäisen puolen pataljoonaa. Kullakin komppanialla oli kahdeksan telttaa. Keskellä olevat kaksi telttaa oli varattu pataljoonan päivystäjää ja vartiomiehistöä varten. Näiden telttojen takana oli toinen puoli pataljoonaa. Miehistön telttojen takana olivat aseettomien ja upseeriston teltat. Etulinjasta oli noin 150 askelta takalinjaan, jonka varrella puurakennukset olivat. Pataljoonan keskellä etummaisessa telttarivissä oli vartioteltta, jonka viereen oli ajettu rahastovaunut.[234]

Telttoihin mahtui 16 miestä, mutta vuoden 1885 leirillä niihin majoitettiin vain 10– 12 miestä.[235] Alustana oli neliön muotoinen, noin kyynärän korkuinen maavalli, jonka sivu oli 12– 14 jalkaa. Kentälle päin oli kyynärän levyinen oviaukko. Vallin päällä sijaitsi teltta, kuvausten mukaan paalujen varassa lepäävä taitettu tai katkaistu pyramidi, joka sivuilta kiinnitettiin nuorin pienempiin paaluihin. Taitettu katto-osa huipentui puusalkoon. Neljä katon keskisalosta taitokseen laskeutuvaa särmää oli päärmetty kangaslistoin. Kaartin teltoissa päärme oli punainen ja vaaleanvihreä. Värit toistuivat salon kullekin sivulle kankaaseen ommelluissa pienissä kilvissä. Muissa pataljoonissa päärme oli vihreä.

Teltan sisustuksena olivat seinämiä kiertävät puulaverit. Vuodevaatteina oli oljilla täytetty patja ja tyyny sekä villainen peite. Oviaukko sijaitsi maavalliin tehdyn aukon päällä. Sisäänkäynnin voi sulkea puuluukulla. Teltan keskitangon ympärillä oli kivääriteline, jonka yläpuolisista koukuista sotamiesten laukut roikkuivat. Tangon päässä oli Kaartin pataljoonassa kullattu ja muissa pataljoonissa kultaiseksi maalattu nuppi, joka muodosti teltan huipun.[236]

Upseerien teltat vastasivat jotakuinkin sotilaiden telttoja. Niiden sisäpuolella oli kuitenkin lisäksi ohuet lautaseinät, katto ja lattia. Ovessakin oli saranat ja lukko. Kussakin teltassa asui yksi tai kaksi upseeria, jotka saivat itse hankkia huonekalut.[237]

Leirin peseytymistiloja kuvasi Uuden Suomettaren kirjeenvaihtaja seuraavasti: "Pesemistä varten on telttarivin takapuolella erittäin käytännölliset pesulaitokset, niissä ei tarvitse muuta, kuin koskea johonkin nastaan, joita muistaakseni on 4 tai 5 joka laitoksessa, niin heti rupee vettä juoksemaan alas nastain yläpuolella, noin sylen korkealla maasta olevasta pitkulaisesta purtilosta eli ruuhesta." Laitteen alla oli vielä allas, johon vesi putosi.[238]

Vaatteet pestiin uimamatkoilla. Tätä varten oli rannassa erillinen pesulaituri. Saimaalle päästäkseen täytyi teltoilta kulkea leirikentän yli ja jonkin matkaa metsän läpi. Ennen rantaa oli metsässä kukkula, jolta oli ainakin Åbo Tidningin kirjeenvaihtajan mukaan upea näkymä Saimaalle. Hänen mielestään kannatti todella käydä auringonlaskun aikaan, jolloin miehistöllä oli vapaata, katselemassa näkymää, veneitä vesillä jne. Upseereille oli uimarantaan rakennettu hiukan sivummalle erillinen uimahuone, jonka laiturin päähän oli sijoitettu myös "trampoliini eli polkulauta".[239]

Vielä Lappeenrannan leirin ollessa käytössä rakennettiin Suomeen uusi, samantyyppinen leiripaikka Vierumäelle, noin 19 kilometrin päähän Heinolasta. Tämä johtui muun muassa tehokkaampien ns. kolmen linjan kiväärien käyttöönotosta. Vierumäen leiri ampumaratoineen, teltanpohjineen, puisine parakkeineen, upseerikerhoineen ja sairashuoneineen oli ensimmäisen kerran käytössä kesällä 1897.[240] Lappeenrannan leirialue taas siirtyi osin venäläisten joukkojen käyttöön.

9.6.2 Venäjän leiri

Tiettävästi jo Aleksanteri I:n aikana oli Lappeenrannan lähellä venäläisten joukkojen leirialue. Kazanzovin mukaan ei missään muualla silloin ollut niin tasaista maastoaluetta, jota ajan sotataidon mukaiset harjoitukset vaativat. Lappeenrannan aluetta käyttö kuitenkin väheni, kun Hämeenlinnan rautatien valmistuttua alettiin kokoontua Parolassa.[241]

Venäläiset joukot käyttivät Parolaa 1890-luvulle saakka, jolloin sen leirialue kävi kenttäharjoituksille ahtaaksi –  se riitti Kazanzovin mukaan vain yhdelle kaksipataljoonaiselle rykmentille. Vaihtoehdoksi tuli Lappeenrannan leirikenttä, jossa armeijan koulutusta saatettaisiin myös yhdenmukaistaa suomalaisten ja venäläisten joukkojen yhteisissä leiriharjoituksissa.

Vuonna 1892 muodostetun suomenmaalaisen tarkka-ampujaprikaatin kesäleirit päätettiinkin pitää Lappeenrannassa. Suomen sotilaspiirin upseereista ja lääkäreistä koottu toimikunta tuli huhtikuussa 1893 Lappeenrantaan etsimään venäläisten joukkojen leiripaikkaa. Siksi valittiin leirikentän suomalaisten joukkojen alueen vastapäinen puoli. Mäntymetsäinen alue oli lähellä Saimaan rantaa. Kazanzovin mukaan juuri tällä alueella oli Aleksanteri I:n aikana sijainnut venäläisten joukkojen leiri.

Alueen valinta nosti Kazanzovin mukaan kiistan toimikunnan suomalaisten ja venäläisten jäsenten kesken: suomalaiset olisivat halunneet venäläisten leirin sivummalle, venäläisten edustaja, suomenmaalaisen tarkka-ampujaprikaatin komentaja Popoff taas pysyi tiukasti vaatimuksessaan. Asian ratkaisi venäläisten kannan mukaan lopulta kenraalikuvernööri Heidenin paikalle lähettämä jalkaväenkenraali Gontsarov.[242]

Venäläisten joukot majoittuivat uudelle alueelle jo kesällä 1893 pidetyssä leirikokouksessa. Niistä oli mukana 1. ja 4. suomenmaalainen tarkka-ampujarykmentti sekä suomalaisista joukoista 5. ja 8. tarkka-ampujapataljoona. Leirikokouksen päällikkönä toimi kenraalimajuri Popoff. Venäläiset sotilaat majoitettiin suomalaisten tapaan alaosasta turpeilla ja laudoilla vuorattuihin telttoihin. Samaa mallia noudattivat kiinteät ruokasali- ja keittiörakennukset, kaksi upseeriparakkia, komentajan parakki ja upseerikerho. Rakennusten ulkoasusta on säilynyt melko vähän tietoja. Venäläisille joukko-osastoille empaattinen eversti Kazanzov kirjoittaa muistiinpanoissaan rakennusten olleen "sijoitukseltaan, kooltaan ja näöltään suomalaisten joukkojen vastaavia parempia". Kiinteiden rakennusten määrä kasvoi 1900-luvun puolella yli 70 yksikköön.[243]

Tiedossani on vain muutaman harvan rakennuksen piirustukset. Museovirastossa venäläisten insinöörikomennuskuntien arkistossa on säilynyt vuodelta 1893 suunnitelmapiirustus keittiötä ja ruokasalia varten Lappeenrannan leirille. Siinä rakennus oli toiminnallisesti samanlainen kuin suomalaisen leirin tai reservikomppanioiden artellit: keskellä keittotila, sivuilla varastohuoneet ja seinätön ruokalatila, johon oli sijoitettu pitkät ruokapöydät ja rahit. Suunnitelman toteutuminen on kuitenkin epävarmaa.[244]

Venäläisten leirirakennusten lähelle rakennettiin vuonna 1901 vaatimaton puukirkko, jota käytettiin vain harjoitusten aikaan kesäisin. Uuden ja näkyvämmän leirikirkon hanke  heräsi kenraalikuvernööri Bobrikovin tarkastusmatkalla Lappeenrantaan vuonna 1903. Tämän jälkeen kirkko näet purettiin ja rakennettiin uusi leirikirkko lähemmäksi rautatieasemaa.

Lappeenrannan leirin Pyhälle Nikolaokselle omistetusta sotilaskirkosta on kuitenkin säilynyt jo vuonna 1902 laaditut sotilasinsinööri Polkovnikin allekirjoittamat suunnitelmapiirustukset, joten uutta kirkkoa suunniteltiin jo ennen Bobrikovin matkaa. Polkovnikin allekirjoittamien piirustusten mukaista kivikirkkoa ei leirille kuitenkaan rakennettu, vaan se tehtiin puusta ja sen suunnittelua ja rakentamista valvoi Kazanzovin muistiinpanojen kääntäjän agronomi Wolkoffin tiedon mukaan sotilasinsinööri M. Redjko. Kirkon peruskivi laskettiin juhlallisin menoin toukokuussa 1903, kirkko valmistui seuraavana kesänä ja vihittiin kesäkuussa 1904. 400 hengelle suunnitellun kirkon läheisyyteen rakennettiin myös asuintalo papistolle.

Rakennuksen länsipäädyssä kohosi satulakatosta kellotorni ja ikonostaasin puoleisesta päädystä sisätiloja valaiseva telttakattoinen kupoli, joka huipentui sipulitorniksi. Kupolin kohdalla oli päätykolmiolla katettu sisäänkäynti ja samanlainen myös länsitornin kohdalla. Vuonna 1920 purettu rakennus oli säilyneiden tietojen mukaan sisältä kauniisti paneloitu ja muutenkin runsaasti koristeltu. Kirkkoa ympäröi matala koristeellinen aita, ja sen ulkoasua leimasivat runsaat puuleikkaukset. Kullatut kupolit lahjoitti lappeenrantalainen kauppias I. Wolkoff. Timo Lehtonen luonnehtii kirkon tyyliä "koristeelliseksi nikkarityyliksi" ja yleisvaikutelmaa "keveäksi ja ilmavaksi".[245]

Venäläinen leirialue oli suomalaisen tapaan asemakaavoitettu: teltat korttelittain lähimmäksi leirikenttää, ja telttojen edessä kulki tie suomalaisen leirin "ensimmäisen linjan" tapaan.

Puurakennukset olivat telttojen ja rannan välissä. Rannan puolelta leirialuetta rajasi reservikomppanian parakkien ohi Lappeenrantaan johtava maantie. Tähän yhtyvät eräässä itsenäisyyden aikana laaditussa kartassa ensimmäiseltä linjalta johtavat tiet –  siten ainakin myöhemmässä vaiheessa koko leiriä kiersi tie. Myös telttakorttelien puurakennusten välissä kulki tie, samoin leirialueen poikki ensimmäiseltä linjalta rannan maantielle saakka.[246]

9.7 Suomen rakuunarykmentin kasarmialue

9.7.1 Suomen asevelvollisille joukoille uusia kasarmeja –  Lappeenrannan ratsuväkikasarmien suunnittelijat

Vuoden 1879 asevelvollisuuslain tullessa voimaan Suomessa oli sangen vähän uuden armeijan majoittamiseen sopivia kasarmeja. Tärkeimmät niistä olivat Suomen kaartin kasarmit Helsingissä, venäläisten joukkojen käyttämät Katajanokan ja Espoon tullin kasarmit sekä Turun ja Hämeenlinnan kasarmit muualla Suomessa. Suomalaisille joukoille ei kasarmeja liiennyt läänien pääkaupungeista. Siten päätettiin rakentaa kasarmit Vaasaan, Ouluun, Kuopioon, Mikkeliin ja Viipuriin. Myöhemmin Helsingin, Turun ja Hämeenlinnan kasarmit jätettiin lopullisesti venäläisille joukoille ja sinnekin rakennettiin uudet kasarmit.[247]

Läänikohtaisten kasarmien piirustukset laati Yleisten rakennusten ylihallituksessa arkkitehti August Boman.[248] Ylihallitus ehdotti kasarmien rakentamista kivestä, jolloin yksikköhinta olisi noussut noin miljoonaan markkaan. Tätä pidettiin kuitenkin liian kalliina, ja kasarmit käskettiin suunnitella puusta. Kustannukset olivat nyt 750 000 markkaa yksiköltä.[249] Kasarmien noin 70 erillistä lehteä käsittävät (tyyppi)piirustukset valmistuivat ylihallituksessa kesällä 1879 ja siirtyivät senaatin tarkistettavaksi.[250]

Suomalaisille pataljoonille valmistuivat syksyllä 1881 Vaasan, Oulun, Kuopion, Mikkelin ja Kuopion puukasarmit. Näiden jälkeen 1882– 1884 rakennettiin samojen piirustusten mukaan Turun ja Hämeenlinnan kasarmit –  kuitenkin komentajan ahtaaksi havaittu asunto rakennettiin isompana kuin aiemmissa. Myöhemmin vanhojenkin kasarmialueiden komentajatalot laajennettiin.[251]

Kasarmialueet valittiin kaupunkien ulkopuolelta tai lievealueiden rakentamattomilta tonteilta. Niille sijoitettiin 38 yksi- tai kaksikerroksista rakennusta vähintään 15 metrin päähän toisistaan. Upseereilla oli viisi asuntolaa, yksi talo toimi kansliana ja upseerikerhona, miehistö majaili neljässä kasarmissa, opetuskomennuskunta omassaan. Ruokasali ja neljä keittiötä toimi omassa talossa, kaksi rakennusta oli varattu verstaille ja alipäällystön sekä aseettomien asunnoiksi, yksi kaksikerroksinen rakennus oli kahdeksan perheellisen aliupseerin asuntolana, sairaalalla oli oma rakennus ja monet taloustilat sijaitsivat erillisissä tiloissa. Kivestä tehtiin vain kaksi rakennusta: sauna ja yhdistetty leipomo, pesutupa ja ruokamakasiini.[252]

Valmistuneita hirsirakennuksia ei Finska Militären -julkaisun mukaan aluksi laudoitettu eikä maalattu, mutta myöhemmin julkisivut vuorattiin laudoilla ja siveltiin vernissalla. Kasarmien ympäristöön alettiin niiden valmistuttua istuttaa myös runsaasti puita.[253]

Kasarmien rakentamista valvoivat lääninarkkitehtien johtamat kolmimiehiset rakennuskomiteat. Lääninarkkitehdit eivät kuitenkaan muiden virkavelvollisuuksiensa takia ehtineet johtaa työtä kovin säännöllisesti ja rakennuksiin jäi puutteita.[254]

Rakennuksia jouduttiinkin korjaamaan muutaman vuoden jälkeen korjaamaan laajalti ja kalliisti. Lahoavat kattovasat oli uusittava. Erittäinkin Viipurin kasarmien kattorakenteet ja lattiat vaativat suuria korjauksia. Vuotuiset korjauskustannukset nousivat niin korkeiksi, että maaseutukaupunkien pataljoonat saivat uuden 4 000 markan korjausmäärärahan. Asevelvollisten kasarmien sisäkatot oli alun perin rapattu. Se ei ilmeisestikään vastannut tarkoitustaan, sillä Gripenbergin ylijohtajakaudella alaspudonneet ja halkeilleet katot rakennettiin uudelleen höylätyistä, saumatuista ja vernissatuista laudoista.[255]

Tyyppipiirustusten mukaisista puukasarmeista poikkesivat Helsinkiin rakennetut Uudenmaan pataljoonan tiiliset ja peltikattoiset kasarmit, jotka pääosin valmistuivat vuonna 1883. Ne sijaitsivat kahdessa paikassa, pääryhmä aivan Helsingin pohjoisrannassa, toinen sen lähellä Mariankadulla ja Maneesikadulla. Pääryhmänä oli kaksi osittain kolmikerroksista kasarmia, kaksikerroksinen rakennus, jossa sijaitsi muun muassa ruokala, sauna, varusvarasto ja käymälä. Toisessa rakennusryhmässä oli yksi kolmikerroksinen upseeriasuntola, kaksikerroksineen upseerikerho- ja asuntorakennus, asuntola perheellisille aliupseereille ja taloustiloja.[256]

Uudenmaan pataljoonan kasarmit olivat teknisesti uudenaikaisia –  niissä muun muassa toimi aiemmin vankilarakennuksissa hyväksi todettu keskuslämmitysjärjestelmä.[257] Vesi kuumennettiin höyrykattilassa ja pumpattiin putkia pitkin lämmittämään eri huoneita. Järjestelmän säätäminen oli kuitenkin hankalaa- talvella lämmitettäessä lämpenivät lähinnä höyrykattilaa olevat huoneet, mutta kauempana olevat jäivät kylmiksi. Talvisaikaan oli osa kauemmista huoneista tyhjennettävä.[258]

Uudenmaan pataljoonan kasarmeissa ilma tuli huoneisiin lämmitettyjä putkia myöten ja poistui erillisten putkien kautta. Rakennuksissa oli pesuhuoneiden takana sisäkäymälät. Niitä kuitenkin käytettiin vain yöllä, päivällä taas pihalla sijaitsevaa käymälää.

Vuosina 1885– 1887 ei enää rakennettu uusia kasarmeja.[259]

Vuonna 1889 alkaneiden Lappeenrannan ratsuväkikasarmien rakennustöiden aikaan laajennettiin Suomen kaartin kasarmeja rakentamalla vuosina 1888– 1892 uusi pesu- ja leipomotupa, varushuoneita sekä kolmikerroksinen tiilinen asuntola perheellisille aliupseereille ja miehistön jäsenille. Rakennustyöt maksoivat yhteensä yli 300 000 markkaa.[260]

Suomen kaartin kasarmit sijaitsivat Helsingin Kasarmintorin laidassa. Ne täyttivät kokonaisen korttelin ja käsittivät kolmekerroksisen upseeriasuntolan, kaksi kolmikerroksista miehistökasarmia, kolmikerroksisen rakennuksen perheellisten aliupseerien asuntolana ja työtupina, kaksikerroksinen keittiö-, ruokasali- ja aliupseerikerhorakennuksen sekä useita talousrakennuksia. Upseeriasuntola ja läntinen kasarmi rakennettiin vuonna 1824 Engelin piirustusten mukaan, itäinen kasarmi valmistui vuonna 1846, ruokala rakennettiin vuonna 1879 ja aliupseeriasuntola vuonna 1891.[261]

Rinnan rakuunakasarmien töiden kanssa tehtiin Helsingin rakennustöiden ohella pienehköjä korjauksia myös Oulussa, Kuopiossa, Mikkelissä, Viipurissa, Haminan kadettikoulussa ja reservikomppanioiden rakennuksissa. Krasnoje Selon leirillekin rakennettiin joitakin parakkeja lisää. Suurimmat työt olivat kuitenkin Lappeenrannassa.[262]

Lappeenrannan kasarmikoostuman suunnitteli yleisten rakennusten ylihallitus. Herääkin kysymys, kuka tai ketkä ylihallituksen virkamiehet itseasiassa laativat piirustukset ja suunnittelivat kasarmit. Valtionarkistoon talletetun rakennushallituksen piirustuskokoelman Lappeenrannan rakuunakasarmeja koskevat piirustukset allekirjoitti yleensä kaksi henkilöä: ylijohtaja Sebastian Gripenberg ja arkkitehti Johan Jacob Ahrenberg.

Allekirjoitukset eivät sinänsä todista varmasti osallistumista suunnitteluun –  Gripenbergin tuli virkansa puolesta hyväksyä senaatille menevät piirustukset eikä allekirjoitus välttämättä todistanut niitä ylijohtajan omiksi tuotteiksi. Gripenbergin on kuitenkin mainittu laatineen Lappeenrannan kasarmien piirustukset "mieskohtaisesti", ja arkistoaines osoittaa hänen tiiviisti osallistuneen rakuunarykmentin kasarmien suunnitteluun aina paikanvalinnasta lähtien. Gripenberg kävi myös työmaalla usein töiden kuluessa.[263]

Gripenberg toimi arkkitehtina Helsingissä 1870-luvun lopusta alkaen ja nimitettiin ylihallituksen johtajaksi marraskuussa 1887. Hän oli Halilan mukaan tunnettu "hienostuneena rakennustaiteen tuntijana ja pystyvänä organisaattorina". Rakennushallituksen ylijohtajana Gripenbergiä pidettiin objektiivisuuteen pyrkivänä ja rauhallisena hallintomiehenä. Gripenbergin arvovaltaa varmaankin vahvisti kuuluminen hallitsevaan virkamiesluokkaan senaattori Johan Gripenbergin poikana.[264]

Lisätietoa Gripenbergin roolista rakuunakasarmien suunnittelijana antaa ylihallituksen vuosikertomus. Se mainitsee: "piirustukset tehtiin Ylihallituksessa ylitirehtöörin tekemien eskissien mukaisesti".[265] Suomen teknillisen seuran julkaisuun kirjoittamassaan Lappeenrannan kasarmeja koskevassa artikkelissa Gripenberg taas mainitsi: "Ritningarna till samtliga byggnader äro uppgjorda å öfwerstyrelsen för allmänna byggnaderna. Byggnadsarbetet utföres under ledning af arkitekten vid öfverstyrelsen J. Lybeck, som bor på platsen, och undertecknads öfverinseende".[266]

Ylijohtaja Gripenberg siis teki luonnokset ja valvoi muutenkin työtä. Aiemmin mainittu Jac. Ahrenberg lienee viimeistellyt Gripenbergin luonnokset tai piirtänyt ne puhtaaksi. Gripenbergin ja Ahrenbergin ohella hankkeessa oli tärkeä rooli arkkitehti John Lybeckillä, joka valvoi Lappeenrannassa rakennustöitä. Häntä avusti niiden alussa ylimääräinen arkkitehti Julius Sirén ja koko rakennustyön ajan rakennusmestari ja työnjohtajat.[267]

Ylihallituksessa arkkitehti Theodor Decker allekirjoitti joitakin Lappeenrannan kasarmialueen rakennusten kustannusarvioita. Näin oli ainakin 5. toukokuuta päivätyssä eskadroonanpäällikköjen kaksikerroksista asuntolaa koskevassa kustannuslaskelmassa sekä joulukuussa 1889 Helsingissä päivätyssä laskelmassa.[268]

Theodor Deckerin osuutta kuvaa myös ylihallituksen pöytäkirjaan rakennustyön alkuvaiheessa merkitty määräys hänen virkamatkastaan Lappeenrantaan tutkimaan ratsuväen kasarmien rakentamista koskevia kysymyksiä. Siinä ei kuitenkaan eritelty käsiteltäviä asioita.[269]

9.7.2 Lappeenrannasta suomalaisen ratsuväen sijoituspaikka

Rakuunarykmentin perustamisen ja sen kasarmialueen rakentamisen käsittely senaatissa alkoi marraskuussa 1887, jolloin keisari Aleksanteri III antoi luvan perustaa ratsuväkirykmentin. Samana vuonna asetettiin komitea laatimaan ehdotusta ratsuväkijoukkojen organisaatiosta, sijoituspaikasta ja kustannuksista. Ehdotus valmistui vuonna 1888 ja sen pohjalta laadittu esitys hyväksyttiin saman vuoden valtiopäivillä.[270]

Lappeenrannassa oli ratsuväkijoukko-osaston perustamisen tullessa ajankohtaiseksi koko ajan venäläisiä, linnoituksessa majailevia joukkoja. Suomalaisten asevelvollisten tarkka-ampujapataljoonien kasarmien sijoituspaikkoja harkittaessa 1870-luvun lopussa mainittiin Viipurin läänissä pääkaupungin vaihtoehtona myös Lappeenranta. Helsingfors Dagblad arveli ajatuksen lähteneen liikkeelle sotilaspiireistä.[271] Kasarmit rakennettiin Viipuriin, mutta Lappeenrantaan sijoitettiin Viipurin tarkka-ampujapataljoonan alainen Lappeenrannan reservikomppania, ja kaupungin läheistä leirikenttää käytettiin enenevässä määrin.

Ratsuväkikomitea –  esittäessään perustettavaksi kaksi ratsuväkirykmenttiä –  ehdotti helmikuussa 1888 jättämässään mietinnössä rykmenttien sijoituspaikoiksi Hämeenlinnaa ja Lappeenrantaa. Se piti niitä sijainniltaan ja yhteyksiltään parhaina, Näitä paikkoja puolsi erityisesti se, että molemmissa oli kruunun käytössä ratsuväen rintamaharjoituksiin sopiva kenttä. Lisäksi Hämeenlinnassa voitiin sijoittaa lähistölle rykmentin reservihevosia; Lappeenrannan etuna taas nähtiin rehun halpuus.[272]

Taloudellisia tekijöitä pidettiin tärkeinä. Senaatin päädyttyä vain yhden rakuunarykmentin perustamiseen muun muassa Wasa Tidningen piti vahvana sijoituspaikkana ratsuväelle Lappeenrantaa. Tätä suosivat lehden mukaan alueen halvat hinnat. Lisäksi Lappeenrantaan sijoittuneen ratsuväen leiritapaamisiin osallistumisen kulut jäisivät näin pois.[273]

Suomen sotaväen päällikkö kenraaliluutnantti Ramsay piti Lappeenrantaa sopivimpana rykmentin sijoituspaikaksi. Tätä tuki korkea, kuiva maaperä, Saimaan rannan läheisyys, rautatieyhteydet ja vesiyhteys sisämaahan. Nämä helpottivat erittäinkin rykmentin hankintoja. Lisäksi Ramsay tiesi Itä-Suomessa olevan enemmän hyviä hevosia kuin muussa Suomessa. Viimein Ramsay mainitsi erittäin tärkeänä pitämänsä seikan: Lappeenrannan äärellä sijaitseva leirialueen harjoituskenttä sopi myös ratsuväen rintamaharjoituksiin –  tämä oli Ramsayn mukaan harvinaista Suomen maasto-olosuhteissa.[274]

Kun Lappeenranta oli todettu soveliaaksi paikaksi, piti varmistaa sen sopivuus rykmentille. Lappeenrantaan kokoonnuttiin heti vuoden 1889 alussa, maanantaina 7. tammikuuta, pohtimaan ratsuväen sijoituspaikkaa jo näin nopeasti joulupyhien jälkeen. Pieneen mutta arvovaltaiseen komissioon kuului Suomen sotaväen ylilääkäri, todellinen valtioneuvos Winter, yleisten rakennusten ylihallituksen ylijohtaja vapaaherra Gripenberg, vanhempi adjutantti, esikunnan everstiluutnantti Blåfjeld ja Rautjärven reservikomppanian päällikkö majuri Järnefelt. Gripenbergiä lukuun ottamatta muut jäsenet olivat senaatin ratsuväkikomitean jäseniä.

Ensimmäiseksi pidettiin järkevimpänä tarkastaa kaupungin keskustan länsipuolella uuden kansakoulun viereinen alue. Tämä sijaitsi lähimpänä kaupunkia ehdotetuista alueista. Sijaintia kaupungin lähellä pidettiin hyvänä, sillä tällöin jotkut upseerit voisivat asua kaupungissa ja valtion tarvitsisi rakentaa vähemmän upseerien asuntoja. Tämä valittiinkin rykmentin sijoituspaikaksi eikä vaihtoehtoisia alueita ainakaan tarkastusraportin mukaan enää tutkittu.

Sijoituspaikan kokonaisarvioinnissa todettiin, että kasarmikokonaisuuden sijoittaminen ei vaatisi poikkeuksellisia tasoitus-, täyttö- tai kaivutöitä. Alue käyttöönotto edellyttäisi kuitenkin maantien siirtoa. Maapohjaa pidettiin hyvänä sekä hygieeniseltä että rakennustöiden kannalta. Veden saantia ja laatua komitea ei vuodenajan vuoksi voinut tarkastaa, mutta piti mahdottomana saada riittävästi hyvälaatuista vettä muualta kuin vesijohtoa pitkin Saimaasta. Järven rannat olivat alueella syvät ja vesi puhdasta.

Komissio toimi Lappeenrannassa kolme päivää. Maanantaina 7.1. piirrettiin mukaan otetulle kartalle ne kasarmikokonaisuudelle välttämättömät rakennukset. Tiistaina ja keskiviikkona tarkastettiin maastossa rakennusten sijoittelu. Alue todettiin kaikin puolin hyväksi Suomen rakuunarykmentin sijoittamista varten.[275]

Kasarmialueen valintaa seurattiin kiinnostuneina myös lehdistössä. Muun muassa Finland -lehti kertoi 9.1.1889 hallituksen asettaman komission matkustaneen Lappeenrantaan katsomaan paikkaa tulevan ratsuväen rakennuksille. Lehti piti tärkeänä terveydellisten näkökohtien ottamista erityisen tarkoin huomioon paikkaa valittaessa, jotta samaa erehdystä kuin Viipurissa ei pääsisi sattumaan. Siellähän, vaikka terveydelle edullinen paikka oli ollut ensimmäinen vaatimus, valittiin epäterveellinen paikka. Lehti piti tätä syynä korkeaan sairastelevuuteen pataljoonassa.[276]

Senaatin sotilastoimituskunnan sihteeri Hans Christiensson laati 28.1.1889 muistion, joka totesi rakuunarykmentin perustamisen siihenastiset vaiheet ja miten siitä eteenpäin tuli edetä. Christiensson ehdotti seuraavaksi asetusta rykmentin asettamisesta, sijoittamisesta, kasarmeista ja aikataulusta. Nämä tuli esittää keisarille samalla kuin jo valmis asetus hevosten hankinnasta ratsuväelle. Tuli myös huolehtia tarvittavien rakennustöiden edistymisestä.[277]

Näin myös tapahtui. Senaatti esitti 5. maaliskuuta 1889 keisarin vahvistettavaksi asetusta Suomen rakuunarykmentin perustamisesta. Sen sijoittamisesta Lappeenrannan lähistölle ja rakennusten paikoista oli laadittu karttaluonnos. Senaatti toisti perusteluissaan sijoituspaikan valinnassa aiemmin mainitut seikat: alue sijaitsi korkealla, kuivalla ja hiekkaisella maalla Saimaan rannalla. Lisäksi sinne johti rautatie, ja vesiyhteydet maan sisäosiin olivat hyvät. Välttämättömien tarvikkeiden tuonti Lappeenrantaan oli helppoa. Kaupungin lähellä sijaitsi myös Suomen joukkojen leirialue harjoituskenttineen. Kaupunki oli lisäksi luvannut kasarmialueen maapohjan ilmaiseksi käyttöön.[278]

Samana päivänä, maaliskuun viidentenä 1889, yleisten rakennusten ylihallitus sai määräyksen ryhtyä suunnittelemaan Lappeenrannan rakennuksia "så snart ske kan till". Samalla ylihallitus sai rakuunarykmentin perustamisaikataulun.[279]

Alueen luovutus ei kuitenkaan vielä toukokuun loppupuolella ollut aivan kypsä. Senaatti lähetti Lappeenrannan kaupunginvaltuustolle kasarmien vaatimaa maa-alaa kuvaavan kartan. Valtuusto käsitteli sitä 25.5. pidetyssä kokouksessaan ja asetti viisimiehisen toimikunnan valmistelemaan asiaa kaupungin puolesta. Valtuusto hyväksyi toimikunnan ehdotuksen myöhemmin ja lähetti senaatille. Valtuusto ilmoitti kenraalikuvernöörille kaupungin antavan maan maksutta Suomen ratsuväelle. Ehdotuksessa kuitenkin muun muassa edellytettiin, että valtiolle luovutettu maa-alue palaisi kaupungille, jos ratsuväki ei enää tarvitsisi sitä. Suunnitelmiin haluttiin myös joitakin muutoksia muun muassa vanhan maantien ja alueen rajojen osalta.[280]

Vaikka Lappeenrannan valtuusto kokouksessaan kesäkuun alussa lupasi kasarmeja varten vähemmän maata kuin hallitus karttasuunnitelmassaan ehdotti, Uusi Suometar arveli hallituksen silti suostuvan kaupungin tarjoamaan määrään. Siten lehti valitti Lappeenrannan parhaan paikan jäävän ratsuväen käyttöön. Itse kaupungille olisi siinä ollut sopivampi paikka kuin nykyisellä paikallaan, viettävällä rinteellä.[281]

Senaatin sotilasasiain toimikunta ei kuitenkaan hyväksynyt valtuuston esittämiä muutoksia. Kaupungin ehdoista tärkein oli rakuunarykmentille tarkoitetun alueen pienentäminen. Sen lisäksi ehdot olivat seuraavat: 1. Reichardtin villan alue pysyy kaupungin hallussa, 2. kun kruunulle luovutettua aluetta ei enää tarvittaisi rakuunarykmentin käyttöön, palaa se kaupungille, 3. kalastusoikeus kasarmialueeseen rajoittuvalla lahdella säilyy kaupungilla, 4. alueelta kaadettavan metsän arvo korvataan kaupungille, 5. kruunu korvaa alueelta peltoalaa vuokranneille yksityisille mahdollisesti aiheutuvat vahingot ja 6. maantie siirretään kaupungin kansakoulun pohjoispuolelle.

Christiensson piti kaupungin esittämiä ehtoja useammaltakin kannalta mahdottomina. Aluetta ei voinut pienentää pajan joutumatta liian lähelle heinälatoja, ja muutenkin aiheutuisi toimintavaikeuksia esimerkiksi hevosten kengittämisessä. Maantien siirto kaupungin ehdottamalle paikalle taas pilaisi koko kasarmialueen. Christienssonin mukaan pöly oli –  kuten tiedettiin –  mitä vahingollisinta miehistön silmille ja keuhkoille, ja voimakkaasti pölyävän maantien sijoittaminen kasarmirakennusten rintamaan olisi suuri virhe. Kaupungin ehdot n:ot 1, 3, ja 5 voitiin hyväksyä, ehkä myös ehto 6. Sen sijaan ei voitu hyväksyä vaatimusta, että kruunulle luovutettu maa palaisi kaupungille, kun ratsuväki ei sitä enää tarvitsisi. Koska alueelle rakennettaisiin useita kalliita rakennuksia, olisi ehdon kuuluttava siten, että alue luovutettaisiin kaupungille, jos sitä ei enää tarvittaisi sotilaallisiin tai muihin yleisiin tarkoituksiin.[282]

Sotilastoimituskunta käsitteli kesäkuun 12 päivänä Viipurin läänin kuvernöörille lähettämässään kirjeessä saman kuun 5. päivänä Lappeenrannan kaupungilta saamaansa kirjettä, joka sisälsi kaupungin ehdot sen omistaman, kasarmialueeksi tarkoitetun maa-alueen siirtämiseksi valtiolle. Kaupunki halusi pitää itsellään eräitä osia alueesta, ja sotilastoimituskunta pyysi niistä kartan tai karttakopion.[283]

Tämän jälkeen asetettiin uusi toimikunta jäsenenään muun muassa yleisten rakennusten ylihallituksen arkkitehti Lybeck. Asiaa uudessa käsittelyssä kaupunki vetäytyi vaatimuksistaan. Lopulta päädyttiin sanamuotoon, että mikäli rakuunarykmentti lakkautetaan, aluetta voidaan käyttää muuhun yleiseen tarkoitukseen. Tällöin saa kaupunki kuitenkin alueesta vuokraa.

Senaatti käsitteli valtion saaman alueen luovutusehdot lopulta 10. joulukuuta 1889. Kaupunki säilytti luovutetun alueen kalastusoikeuden, sai korvauksen menetetystä metsästä ja säilytti omistusoikeuden Reichardtille rannasta vuokrattuun alueeseen. Lappeenrannan– Pulsan maantie muutettiin alueiden rajalle. Muutostyön kustannukset maksoi valtio.[284]

Valtuustoa huoletti se, että ratsuväelle luovutettu alue oli aiemmin kaavoitettu tonteiksi ja kaupungin laajeneminen oli siten luovutuksen jälkeen uhattuna.

Rakuunarykmentin lakkauttamisen jälkeen senaatti lunasti vuonna 1906 kasarmialueen valtiolle, sillä kaupunki ei katsonut voivansa enää luovuttaa aluetta korvauksetta valtiolle.[285]

Ratsuväelle luovutetulla maalla ei ollut mainittavaa asutusta ennen sen luovutusta. Luonnonkauniissa rannassa sijaitsi viipurilaisen kauppias Reichardtin huvila. Ilman rakuunoitten tuloa olisi huvila-asutus varmaan kasvanut, sillä rannalta päätettiin vuonna 1887 vuokrata huvilatontteja molemmin puolin Reichardtin huvilaa. Tämä raukesi kuitenkin pian. Reichardt yritti ostaa vuokraamaansa tonttia jo vuonna 1894. Kaupunki suostui kuitenkin myymään sen vasta vuonna 1898 ja tällöinkin edellytettiin, ettei tontille saanut rakentaa mitään huvilan lisäksi.[286]

Keisari vahvisti senaatin 5. maaliskuuta 1889 päiväämän päätöksen rykmentin asettamisesta huhtikuun 5. päivänä. Samalla vahvistettiin senaatin jo helmikuussa 1889 esittämä asevelvollisuuslain 121. pykälän muutos sotaväen rauhanaikaista miesvahvuutta nostamisesta 5 600 mieheen. Näin voitiin perustaa kuuden eskadroonan ratsuväkiosasto.

Saman kuun 17. päivänä julkaistiin asetus Lappeenrantaan sijoitettavasta ja Suomen rakuunarykmentti-nimisestä ratsuväkiosastosta sekä sen varustamisesta hevosin. Tämän jälkeen kasarmien paikkaa tarkasteltiin vielä yhteistyössä kenraalikuvernöörin kanssa, jolle senaatin sotilastoimikunta lähetti asiaa koskevan kirjeen 17 huhtikuuta. Kesäkuun 20. päivänä ilmoitti kenraalikuvernöörin päiväkäsky Suomen sotaväelle rakuunarykmentin muodostamisen aikataulun.[287]

9.7.3 Ratsuväkivaruskunnan rakennussuunnitelma

Kasarmialueen perussuunnitelma vahvistui käytännössä jo edellä mainitun nelihenkisen komission tammikuisella Lappeenrannan-käynnillä. Tulevaa varuskunta-alue kaavailtiin piirtämällä paikanvalitsijoiden mukana olleelle kartalle ne rakennukset, joiden ainakin arveltiin olevan tarpeellisia. Tarkastajat olivat heti alussa yksimielisiä upseerien asuntojen sijoittamisesta tilan voittamiseksi erilleen kasarmikoostumasta. Niille sopivaksi paikaksi havaittiin alueen Saimaan puoleinen reuna.

Tallit päätettiin sijoittaa apurakennusten tavoin siten, että niiden väliin jäisi tuulelta suojattuja ratsastuspihoja. Varsinaiset kasarmit tuli sijoittaa ensimmäisinä suoraan linjaan aluetta reunustavan lehtikujan (allé) varteen. Lehtikuja eristäisi kahdensadan jalan pituisella alueella sijaitsevan kasarmiryhmän maantiestä. Tie tulisi siirtää kansakoulun lounaispuolelle erottamaan kasarmikoostumaa koulusta.

Tämän järjestelyn arveltiin tuottavan niin upseerien kuin miehistönkin asunnoille tarpeeksi ilmaa ja valoa. Tallit olisivat myös niin kaukana asuinrakennuksista, etteivät ne myrkyttäisi asuntojen ilmaa, ja toisaalta kuitenkin niin lähellä, jotta talleilla vakituisesti oleskelemaan joutuvat pystyivät kasarmeja käyttämään.

Tallien ja maneesien väliin oli jätettävä avoimia ratsastuspihoja. Näillä oli kahtalainen merkitys: toisaalta ne tuottivat talleille ilmaa ja valoa ja toisaalta niiden käyttö ratsastuspihoina vähentäisi muuten tarvittavien maneesien lukumäärää.

Upseerikerhon ja kanslian erottaminen toisistaan pidettiin tarpeellisena. Kanslia, päivystyshuone ja kirjuriasunto katsottiin parhaaksi sijoittaa kasarmien luokse, upseerikerho adjutantin ja kassanhoitajan asuntoineen muitten upseeriasuntojen luokse Saimaan rantaan, lähelle komentajan asuntoa. Pesutupa tuli erottaa leipomosta ja sijoittaa yhdessä saunan kanssa rantaan. Samoin tuli paja palovaarallisena sijoittaa kauemmaksi muista rakennuksista. Sairaalalle löydettiin kaksi mahdollista paikkaa, joko leirialueen ja leirisairaalan viereen tai kasarmialueelle eteläisimmäksi Saimaan rantaan.[288] Se sijoitettiin lopulta Suomen sotaväen leiripaikan viereen leirisairaalan alueelle.[289]

Suomen asevelvollisten joukkojen komentajan kenraaliluutnantti Ramsayn vuoden 1888 loppupuolella laatiman mietinnön mukaan rykmentin tilojen rakentaminen  tuli porrastaa. Vuoden 1891 marraskuuhun mennessä tuli saada valmiiksi alipäällystön ja miehistön asuintilat ja tallit 2/3:lle rykmentin vahvuudesta. Samoin valmiina tuli olla maneesi ja kaikki talousrakennukset. Seuraavan talouskauden aikana tehtäisiin loput rakennukset. Niiden tuli tämän suunnitelman mukaan olla valmiina marraskuun alussa 1892 –  kuitenkin voitiin tarvittaessa siirtää upseeriasuntojen rakentamista myöhemmäksi. Upseerit asuisivat tarvittavan ajan vuokra-asunnoissa kaupungissa.[290]

Senaatti ei 5.3. päivätyssä kirjeessään keisarille tiukkaan aikatauluun vedoten lähettänyt rakennusten piirustuksia ja kustannuslaskelmia, vaan pelkästään kasarmirakennusten asemakartan. Senaatti ehdotti Ramsayn mietinnön mukaisesti, että ratsuväki järjestäytyisi vuosina 1890– 1892. Osa kasarmialueen tiloista tulisi alipäällystön  kouluttamiseksi rakentaa kuluvana vuonna 1889. Näiden piirustukset ja kustannusarviot senaatti oli jo käsitellyt ja hyväksynyt.[291]

Senaatti määräsi samana päivänä ylihallituksen tekemään kiireesti rakuunarykmentin luonnospiirustuksia ja kustannusarvioita sekä sijoituskarttaa. Upseereiden ja alipäällystön asunnoista sekä työtuvista piti tehdä vaihtoehtoiset ehdotukset tiili- ja puurakennuksina. Työ tuli valmistella yhdessä Suomen sotaväen ylilääkärin ja sotilaspäällystön kanssa –  kenraaliluutnantti Ramsay oli jo aiemmassa muistiossaan pitänyt tärkeänä rykmentinkomentajan nimittämistä mahdollisimman aikaisessa vaiheessa. Komentajan tuli muiden toimiensa ohella valvoa kasarmien rakentamista.

Ylihallitusta käskettiin valmistautua pystyttämään yksi kivikasarmi ja ehkä muitakin kivirakennuksia jo kuluvana vuonna (1889). Erityisesti tuli valmistella tarpeellisen tiilimäärän varaaminen rakennustöihin ja perustus- ja sokkelikivien hankinta talven aikana Lappeenrantaan.

Senaatti määritteli myös Suomen rakuunarykmentin rakennuksien tilaohjelman. Rykmentin päällikön rakennuksessa tuli olla 8 huonetta, eteinen, keittiö ja palvelijanhuone yksikerroksisessa puurakennuksessa.

Adjutantille oli varattu 5 huonetta, eteinen, keittiö ja palvelijanhuone.

Neljälle eskadroonan päällikölle ja rykmentin lääkärille oli kullekin 4 huonetta, eteinen, keittiö ja palvelijan huone.

Kahdelle ratsumestarille ja eläinlääkärille oli varattu kullekin 3 huonetta, eteinen, keittiö ja palvelijan huone.

Nuoremmilla upseereilla oli kullakin kaksi huonetta ja yhteinen palvelijan huone.

Rakennukset voitiin rakentaa joko kaksikerroksisena puutalona tai kolmikerroksisena kivitalona.

Lisäksi tarvittiin upseerikerho ja rykmentinkanslia.  Kaikkiin rakennuksiin tuli kuulua jääkellarit, ulkohuoneet ja liiterit.

Kuusi eskadroonaa sai kuvauksen mukaan kukin oman kaksikerroksisen ja ullakollisen kasarmin. Jokaiseen näistä tuli mahtua noin 116 miestä ja lisäksi tilat varusmestarille ja varusvarastolle, eskadroonan kanslia, kouluhuone ja pesuhuone.

Asiaan kuului vartiorakennus arestihuoneineen, keittiörakennus, varastorakennus ja suuri ruokasali. Verstaita tarvittiin suutareille, räätäleille, satulasepille, asesepille ja puusepille. Asuntoja laskettiin upseeriston lisäksi tarvittavan 45 perheelliselle aliupseerille. Näistä osa oli huoneen ja keittiön asuntoja, osa hellahuoneita. Vielä tarvittiin majoitustilat 60 trumpetistille ja aseettomalle. Verstashuoneille ja asunnoille tehtäisiin kolme tai neljä erillistä puurakennusta tai kolmikerroksinen kivitalo.

Rakennusohjelma käsitti puiset käymälät; leipomo suunniteltiin kivirakennukseksi. Ohjelmaan kuului myös varushuone, kivinen sauna- ja pesutupa, jossa voi lämmittää vettä, sekä kivestä rakennettu paja. Hevosille suunniteltiin kuusi eskadroonantallia, joihin kuhunkin tilat 115 hevoselle, yksi 75 hevosen talli trumpetistien, opetuskomennuskunnan ja kuormaston hevosille ja 30 hevosen sairastalli. Lisäksi tarvittiin yksi muonamakasiini ja 6– 10 heinälatoa, joihin mahtuisi heinää kahden kuukauden tarpeisiin. Ratsuväki tarvitsi myös useita vajoja vaunujen ja muun tavaran säilytykseen. Maneesirakennuksia tarvittaisiin kaksi. Sairaala ajateltiin rakennettavaksi kivestä yksi-tai kaksikerroksiseksi. Sen viereen tai vaihtoehtoisesti yhteyteen suunniteltiin myös ruokalaa. Vielä rakuunarykmentti tarvitsi rakennustensa joukkoon ruumishuoneen.[292]

Ylihallitus ryhtyi maaliskuussa 1889 saamansa määräyksen mukaan tekemään kasarmirakennusten suunnitelmapiirustuksia ja kustannusarvioita. Toukokuun puolivälissä ylihallitus lähetti piirustukset ja kustannusarvion 42 erillistä rakennusta varten senaatin hyväksyttäväksi. Kustannusarvio nousi aiemmasta hinnasta 1 624 276 markkaan tai vaihtoehtoisessa supistetussa versiossa 1 477 075 markkaan. Ylihallitus ehdotti rakennustyön tekemistä kolmen vuoden kuluessa marraskuuhun mennessä 1892, jolloin rakuunarykmentinkin oli määrä olla täydessä toimintakunnossa.[293]

Rakennussuunnitelmassa, jota seuraavassa selostetaan pääosin rakennushallituksen arkistossa säilyneen Sebastian Gripenbergin allekirjoittaman asiakirjan valossa,[294] kasarmialueen todettiin sijaitsevan Lappeenrannasta länteen. Sitä rajoitti lännessä Saimaa. Pohjoisessa, idässä ja etelästä kasarmialue rajoittui kaupungin alueeseen. Uusi maantie muodostaisi kasarmialueen ja kaupungin alueen rajalinjan. Suurin osa kasarmikoostuman rakennuksista sijoitettaisiin alueen eteläosaan ja osa pohjoisosaan. Länsiosa eli Saimaan rantavyöhyke oli maastoltaan jyrkin. Rinteen puolivälissä oli noin 90 jalkaa leveä terassi. Varsinainen kasarmialue oli tarkoitus sijoittaa korkeammalla, noin 100 jalkaa Saimaan pintatason yläpuolella sijaitsevalle alueelle, upseerirakennukset länsiosan terassille, pesutupa ja sauna pitemmälle pohjoiseen järven rantaan. Myös paja tuli palovaarallisena sijoittaa kauemmas kasarmirakennuksista.

Monestakin syystä vältettiin kasarmien sijoittamista aivan maantien viereen –  näitä syitä ei kuitenkaan suunnitelmassa mainittu. Aiemmin olivat jo tosin tulleet esiin pölyn aiheuttamat terveyshaitat. Joka tapauksessa suunniteltiin kaupungista kasarmialueelle johtavan uuden tien ja maantien väliin jätettäväksi 190 jalan mittainen istutettu vyöhyke.[295]  Kasarmialueelle kaupungista uuden kansakoulun sivuitse johtavan tien varteen aiottiin sijoittaa kasarmit, kanslia ja verstasrakennus. Näiden taakse luoteeseen, noin 150 jalan päähän tuli seuraava rakennusrivi. Näiden kahden rivistön väliin tuli sijoittaa ruokala ja vartiorakennus.[296] Näiden kahden linjan taakse taas sijoitettaisiin tallit muodostamaan maneesirakennusten kanssa tilavia ratsastuspihoja. Rakennusten tuli suojata pihaa tuulelta, mutta olla niin kaukana, että tulipalon sattuessa tulen eteneminen rakennuksesta toiseen saataisiin estetyksi.

Alueen itäiselle, kaupungin puoleiselle sivustalle piti rakennettaman asuntoja ja niiden ulkorakennuksia perheellisille alipäällystön tai miehistön jäsenille. Tämän osan voisi helposti erottaa ympäröivästä alueesta säleaidalla tai istutuksilla. Istutusten arveltiin alueella asuvien naisten ja lasten suuren määrän vuoksi olevan parempi vaihtoehto. Kasarmialueen pohjoisosaan tuli sijoittaa trumpetistien ja kuormaston hevosten talli, sairastalli ja viljaaitta ja niiden taakse 180 jalan päähän heinäladot.

Upseerien talot ja kerhorakennus sijoitettaisiin länsirannan terassille ja  rannan pohjoisosaan sauna ja pesutupa. Sairaalaryhmän paikkaa ei ollut vielä lopullisesti päätetty. Vesihuollon järjestäminen oli Gripenbergin allekirjoittaman asiakirjan mukaan vaikeaa. Maaperää ei ollut vielä tutkittu, mutta Gripenberg arveli, että vaikka kaivoja saataisiinkin aikaan, olisi vedentarve alueella niin "kolossaalinen", etteivät hyvätkään kaivot riittäisi tyydyttämään sitä. Sen vuoksi tuli Gripenbergin mukaan jo alusta alkaen ottaa vesi kasarmialueelle länsipuolen syvästä lahdesta. Tämä oli tarpeen jo aikaisempien kokemusten vuoksi –  suurin osa asevelvollisten kasarmialueista kärsi hyvän veden puutetta. Lappeenrantaan tuli ison miesluvun lisäksi vielä 800 hevosta, jotka tarvitsivat oman päivittäisen vesiannoksen.

Gripenberg piti parhaana mahdollisena veden saantikeinona rakentaa rannalla sijainneen kauppias Reichhardtin huvilan viereen pumppuhuone, joka tarpeeksi pitkää putkea myöten ottaisi puhtaan veden Saimaasta. Pumppuhuoneesta vesi johdettaisiin maanalaista putkea myöten ylhäällä sijaitsevalle alueelle vesisäiliöön. Sen tulisi olla rakennuksen sisällä, jotta vesi saataisiin talvella 6– 8 asteen lämpöiseksi. Tämä oli Gripenbergin mielestä tarpeellista, sillä jääkylmä vesi oli hevosille vahingollista ja helposti jäätyisi putkissa.

Vesijohtoja ei Gripenbergin mielestä tullut vetää rakennuksiin, sillä se lisäisi veden kulutusta huomattavasti ja tarvittaisiin myös viemärit. Tämä ei vielä tässä vaiheessa ollut Gripenbergin mielestä toivottavaa, vaan se tulisi toteuttaa myöhemmin. Viemäri olisi pakko johtaa joko samaan lahteen, josta puhdas vesi otettiin, tai sitten toiseen, kaupungin puoleiseen lahteen. Kumpikaan ei Gripenbergin mielestä voinut tulla kysymykseen. Tulovettä ei voinut pilata ja lahdessa oli kesäisin tarkoitus niin miesten kuin hevosten uida. Viemäröinti tuli järjestää rakentamalla tiiviitä betonivalettuja jätekaivoja. varustamalla kaivot tiivein kansin ja pumpuin turvattaisiin hygienian tarpeet.

Gripenberg piti tärkeimpinä rakennuksina sotilaskasarmeja. Näissä tuli hänen mukaansa ottaa huomioon niin rakentamis- kuin ylläpitokustannuksetkin ja vielä rakennusten, asumisolojen, vaikutus miehistön terveyteen. Tässä hän vertasi tilannetta asevelvollisten tarkka-ampujapataljoonien kasarmeihin. Nämä oli rakennettu puusta, ja niiden ylläpito vei vuosittain rahaa niiden vastaamatta niille asetettuja vaatimuksia. Muun muassa tuuletus ei toiminut tyydyttävästi, syöpäläiset viihtyivät kasarmeissa, ja rakennuksiin rakennetuista käymälöistä oli valitettu.

Lappeenrannassa ei Gripenbergin mukaan saanut toistaa aiempia virheitä. Nyt kasarmit tuli rakentaa kivestä rautapalkistoin. Kustannusten takia ei niitä voitu rakentaa yksikerroksisiksi, vaan kasarmien tuli olla kaksi- ja osin kolmikerroksisia. Lattiat tuli ylimmissä kerroksissa tehdä asfaltista ja sen päälle rimojen varaan sijoitetuista lattialankuista. Alakerrassa lattiarakenne oli muuten samanlainen, mutta pohjana oli täytetyn ja korotetun maaperän päällä betonilaatta. Näin vältettiin mätänevät lattiantäytteet ja kosteusvauriot, mikä säästi korjauskustannuksia.

Sisäseiniä ei Gripenbergin mukaan tarvinnut rapata. Öljyväri voitiin sivellä suoraan tiilen pintaan kuuden jalan korkeudelle ja loppuosaan voitiin käyttää slammausta tai kalkkimaalia. Tulisijat tuli varustaa hormeilla, jotka kuljettivat lämmetessään raikkaan ilman lämmenneenä huoneeseen. Ilman poistamiseksi oli ovien yläpuolelle tehtävä luukut. Tulevaisuutta ajatellen, jos joskus haluttaisiin vielä parantaa ilmastointia, oli kasarmien muuraustyön aikana tarkoitus jättää seiniin hormeja. Lämpiminä vuodenaikoina voitiin tuvat tuulettaa avaamalla ikkunoita. Käymälöitä ei aiottu rakentaa sisälle kasarmeihin, mutta yön ajaksi pesuhuoneisiin oli tarkoitus tuoda palju, joka tuli joka aamu kuljettaa pois ja pestä.

Muuttamalla kenttävääpelien huoneiden kokoa voitiin saada aikaan ullakkokerrokseen asunnot kahdelle perheelliselle aliupseerille. Tätä Gripenberg piti suurena etuna kurinpidon kannalta.

Gripenberg viittasi selostuksessaan myös kasarmirakennusten mieskohtaiseen ilmamäärään. Sitä oli 750 kuutiojalkaa. Tämä oli Gripenbergin mukaan vähän enemmän kuin Uudenmaan pataljoonan kasarmeissa.

Gripenberg piti puukonstruktiota kasarmirakennuksissa jonkin verran ehdotettua rautapalkki –  kivirakennetta halvempana, mutta puuversio aiheuttaisi ajan kuluessa kalliita korjaustöitä.

Keittiörakennuksen materiaaliksi Gripenberg ehdotti puuta, mutta siten, että siinä olisi kivinen kellarikerros, jossa tulisi olla sekä ruoka- että jääkellari. Näin vältettiin erillisen jääkellarin tarve ja voitiin tehdä ruokalan lattia asfaltilla päällystetystä kivestä. Tämä säästi ruokalan lattian korjauskuluja. Ruokalarakennuksesta tehtiin kaksi vaihtoehtoa. Toisessa oli kuusi keittiötä –  yksi jokaista eskadroonaa varten –  tai kaksi keittiötä, jolloin kolmella eskadroonalla olisi yhteinen ruokailu. Kummassakin versiossa koko miehistö voi ruokailla kahdessa erässä.[297]

Sairaala suunniteltiin kahden kerroksen korkuiseksi kivitaloksi ja konstruoitiin pääosin miehistökasarmien tapaan. Kuitenkin muun muassa sisäseinät tuli sairaalassa helpomman puhtaanapidon vuoksi rapata ja maalata öljymaalilla, eteisten ja käytävien asfaltoidut lattiat tuli maalata öljymaalilla ja vielä lakata. Paremman ilmanvaihdon saamiseksi tuli sairaalaan kaksi poistoilman imuhormia. Sairaalarakennuksesta tehtiin myös kaksi versiota. Ensimmäisessä oli yhtä sänkyä kohden suunniteltu 1200 kuutiota, toisessa 1500 kuutiota ilmaa.

Leipomon, saunan ja pesutuvan rakennusmateriaaliksi Gripenberg ehdotti kiveä. Tätä valintaa hän puolusti tulenvaaralla ja säästöllä vuotuisissa korjaustöissä. Rakennukset sijoitettiin rantaan siisteyden ja käytännöllisyyden vuoksi. Paikalle tuli Gripenbergin mielestä vielä hankkia käsipumppu, jolla voitiin pumpata vettä Saimaasta, sekä likakaivo poistovedelle.

Tallit olivat puurakenteisia. Ne eivät Gripenbergin mielestä tarvitsisi välikattoa ja vinttiä, koska rehun säilytys ylisillä ei ollut tarkoituksenmukaista. Välikatto oli hänen mukaansa myös palovaarallinen. Kun katon tukikonstruktio jätettäisiin näkyviin, voisi sen myös helposti tarkastaa ja korjata, Riittävän lämpöeristyksen aikaansaamiseksi oli pärekaton ja sisäkaton laudoituksen väliin jätettävä 4– 5 tuumaa paksu savi- ja olkitäyte. Talleissa tuli Gripenbergin mielestä olla tasoitettu ja tiukkaan tampattu maalattia. Katon lanterniinit toimivat sekä valonlähteinä että ilmanvaihtajina. Sairastalli oli pääosin samanlainen kuin muutkin tallit, mutta siinä oli välikatto ja neljä tulisijaa korkeamman lämpötilan aikaansaamiseksi.[298]

Verstasrakennuksen Gripenberg suunnitteli saman järjestelmän mukaan kuin varsinaiset kasarmirakennuksetkin –  siis tiilirakennuksena. Sen yläkerrassa oli asuintilat kuudelle perheelliselle aliupseerille tai miehistön jäsenelle. Molempiin kerroksiin oli erilliset sisäänkäynnit.[299]

Perheellisille aliupseereille tai miehistön jäsenille oli lisäksi kaksi muuta asuinrakennusta. Näihin oli Gripenberg suunnitellut riittävän monta uloskäyntiä –  niitä tarvittiin useampia paitsi asukkaiden viihtyvyyden vuoksi myös mahdollisen tulipalon varalta. Rakennukset aiottiin tehdä puusta. Gripenbergin mukaan kahden kolmikerroksisen kivirakennuksen teko olisi 14 % kalliimpaa kuin hänen tässä esittämänsä rakennuksen.

Kanslia- ja kerhorakennusta Gripenberg ehdotti rakennettaviksi erilleen. Kanslia tulisi ylös kasarmien lähelle, ja siihen sijoitettaisiin kansliatilojen lisäksi asunnot yhdelle perheelliselle ja kolmelle naimattomalle kirjurille. Kerho tuli sijoitettavaksi länsirannan terassille upseerien asuinrakennusten tavoin. Kerhotalossa oli asunnot kahdelle esikuntaupseerille. Kaksihuoneisilla asunnoilla oli yhteinen eteinen ja palvelijanhuone.[300]

Komentajan asunto oli yksikerroksinen puutalo. Gripenbergin mukaan huoneistossa oli pyydetty huonemäärä. Huoneistojen kokoa hän piti sopivana siihen nähden, että komentajan tuli tavata kotonaan koko upseeristonsa ja ottaa usein vastaan muitakin vieraita. Tämän vuoksi vastaanottohuone, sali ja ruokasali oli tehty kohtalaisen kookkaiksi. Muita huoneita hän piti melko vaatimattomina kooltaan. Suuren ullakon hyödyntämiseksi oli sen toista päätä korotettu. Siellä oli tilaa adjutantin asunnolle ja lisäksi huone palvelijoille.

Neljän eskadroonanpäällikön asunnoiksi oli tehty kaksi vaihtoehtoa. Toinen oli kaksikerroksinen puurakennus ja toinen kolmikerroksinen kivirakennus, jossa kolmas kerros oli matalampi ja tarkoitettu kahdeksalle yliupseerille. Kaksi upseeria asuisi kolmen huoneen asunnossa, molemmilla oma makuuhuone ja yhteinen vastaanottohuone. Samassa kerroksessa olisi lisäksi kaksi palvelijainhuonetta. Gripenberg piti puurakennusta kruunulle edullisempana vaihtoehtona. Hintaero kasvaisi hänen mukaansa vielä, jos upseereita pitäisi majoittaa arvioitua enemmän.

Varusvaraston, kuormavaraston ja pajan pohjakaavojen Gripenberg kirjoitti saaneen muotonsa sotilashenkilöiden antamien tietojen mukaan. Myös maneesin pohjakaavan koko oli Gripenbergin mukaan saatu sotilasasiantuntijoilta. Sen konstruktiossa hän oli pyrkinyt mahdollisimman matalin seinin saamaan rakennuksen sisälle mahdollisimman suuri korkeus, tila ja valo –  kuitenkin ilman, että rakennuksen hinta nousisi korkeaksi.

Osa ulkohuoneiden lattiaa tuli Gripenbergin mukaan betonoida ja asfaltoida, jotta vältettäisiin maan pilaantumista.

Yleensä Gripenberg ehdotti kalliimpiin rakennuksiin kattomateriaaliksi galvanoitua peltiä ja halvempiin pärettä. Galvanoituun peltikattoon Gripenberg oli päätynyt asevelvollisten kasarmeista saatujen kokemusten nojalla. Niiden katoissa käytetty "musta levy" tai asfaltti vaativat säännöllisesti lisäsivelyä ja muita korjauksia ja ne tulivat siten ajan mittaan kalliiksi.

Asiakirjan lopuksi Gripenberg esitti vielä, että vesijohtojärjestelmän höyrykone voisi, silloin kun vettä ei tarvinnut pumpata, pyörittää dynamoa tuottamaan sähkövaloa. Tämä lisäisi hänen mukaansa esimerkiksi talleilla paloturvallisuutta. Sähkön voimanlähteenä voisi käyttää myös petrolimoottoria, jota Gripenberg piti halpana käyttää verrattuna polttopuiden kulutukseen.[301]

Viranomaiset käsittelivät suunnitelmia useassa vaiheessa. Senaatti tutki ylihallituksen toukokuun 14. päivänä lähettämiä piirustuksia ja kustannusarviot, hyväksyi osan niistä ja määräsi osan muutettaviksi. Sotilastoimituskunta toimitti lisäksi 21. toukokuuta kenraalikuvernöörillä eli Suomeen sijoitettujen joukkojen komentajalla hanketta koskevat asiakirjat ja piirustukset. Rakennustyö Lappeenrannassa ja rykmentin perustaminen voisi toteutua vuosina 1889– 1892. Kuluvana vuonna 1889 tulisi rakentaa rykmentin kanslia n:o 7, kanslian ulkohuone n:o 8, sotilaskasarmi n:o 9, keittiörakennus n:o 13, työhuonerakennus n:o 14 ja siihen kuuluva ulkohuone n:o 17, varushuone n:o 19, talli n:o 22, kauravarasto n:o 30, heinälato n:o 31, halkoliiteri- ja käymälärakennus n:o 34 ja maneesi n:o 36.

Jos rakennustyö pääsisi alkamaan vasta niin myöhään, että kasarmin muuraus ei enää kävisi päinsä, toimisi kaksikerroksinen verstasrakennus aliupseereista koostuvan opetuskomennuskunnan asuntona. Kuten edellä on mainittu, ei senaatti ehtinyt vielä tässä vaiheessa käsitellä kaikkia ylihallituksen esittämiä rakennuksia. Se otti kuitenkin kantaa niihin, jotka tuli rakentaa vuonna 1889.

Rykmentinkansliassa tuli senaatin mukaan välttää taitettuja ulkoseiniä. Rakennusta tuli laajentaa jotenkin muuten, jotta kirjureille saataisiin riittävät asuintilat. Kahden eskadroonan kasarmissa haluttiin alimman kerroksen pohjakaavaan pieniä muutoksia. Ruokalassa olivat taas ylihallituksen molemmat vaihtoehdot, kuusikeittiöinen ja kaksikeittiöinen, senaatin mielestä epätyydyttäviä. Sen sijaan haluttiin rakennettavaksi kolmikeittiöinen ruokala, kahden eskadroonan yhteisenä. Kenraalikuvernöörin kanssa neuvoteltuaan valitsi sotilastoimituskunta kuitenkin kuuden keittiön vaihtoehdon.

Verstaassa halusi senaatti muuttaa toisen kerroksen puurakenteiseksi kustannussäästön vuoksi: rakennus olisi 15 000 markkaa kokonaan tiilistä halvempi. Yläkertaan tuli sijoittaa 9 perheellisen aliupseerin asunnot. Niistä kahdessa tuli olla kaksi huonetta, muissa seitsemässä vain yksi. Varusvaraston senaatti hyväksyi sellaisenaan.

Talleissa senaatti halusi keskikäytävän katettavaksi katukivellä ja soveliaisiin paikkoihin vesipisteet. Viljamakasiini, heinälato ja maneesi selvisivät senaatin käsittelystä muutoksitta. Lisäksi edellytettiin, että kasarmin ja verstashuoneen läheisyyteen rakennettaisiin vuoden 1889 aikana tarpeellinen määrä ulkohuoneita.

Senaatin päätös lähetettiin kesäkuun 4. päivänä yleisten rakennusten ylihallitukselle. Sille luovutettiin 300 000 markan määräraha ja se velvoitettiin aloittamaan ehdotuksessaan mainittujen 12 rakennusten rakennustyöt. Ylihallituksen todettiin esittäneen rakennustyötä valvomaan ylimääräisen arkkitehdin J. Lybeckin apunaan nuorempi arkkitehti sekä tarpeellinen määrä rakennusmestareita. Senaatti ei puuttunut rakennustöitä valvovaan henkilöstöön, mutta edellytti sen edustavan riittävää pätevyyttä. Ylihallituksen edellytettiin toimivan yhteistyössä sotilastoimituskunnan kanssa työhön liittyvissä asioissa.

Ylihallitusta pyydettiin erikseen suunnittelemaan ja laatimaan kustannusarvio kesän aikana Saimaasta kasarmiin, ruokalaan ja talliin johtavista vesijohdoista sekä vesiposteista. Viemärit tuli suunnitella kasarmista ja ruokalasta, mutta talleihin ei sellaista tarvittu. Tuli myös ottaa selville, voitiinko jätevedet laskea samaan lahteen, josta puhdas vesi otettaisiin.[302]

Lehdistökin seurasi tässä vaiheessa hankkeen edistymistä. Viipurin Sanomat kertoi rakuunoiden kasarmeja sijoitettavan ylängölle kaupungin leiripaikan, reserviparakkien ja Saimaan kahden lahdelman väliin. Lehti piti paikkaa terveydellisessä suhteessa parhaimpien joukossa Suomessa. Alue oli 120 jalkaa Saimaan vedenpintaa ylempänä ja perustukseltaan sopiva rakennusta kannattamaan. Kun maaperä oli karkeasoraista, toisin paikoin sisältäen hienompiakin hiekkakerroksia, niin se oli kokonaisuudessaan hyvin sopiva imemään sisäänsä kaato- ja likavesiä. Kun tämän lisäksi kasarmialueelle tuli pistämään kaksi Saimaan syvää lahdelmaa, niin ei lehti voinut parempaa toivoakaan. Jotta kasarmeille saataisiin lisää tilaa, täytyi maantie siirtää kulkemaan uuden koulurakennuksen eteläpuolitse 29. reservikomppanian parakeille päin. Uuden maantien viereen rakennettaisiin miehistön kasarmit, niiden taakse maneesirakennukset, edemmäksi tallit, näistä vielä edemmäksi heinäladot ja kauramakasiinit. Äärimmäisiksi rantaa pitkin lähemmäksi reservikomppaniaa tulisivat lehden tiedon mukaan sairashuone ja lääkärin, upseerien ja rykmentin päällikön asunnot sekä kaikkein kauimmaiseksi Tyysterniemelle sauna- ja pesuhuoneet. Muut rakennukset sijoittuisivat näiden päärakennusten ympärille sen mukaan kuin terveys- ja paikallisolosuhteet vaativat. Yleisten rakennusten ylihallitus oli lehden mukaan jo sopinut Lappeenrannan rautatieasemapäällikön kanssa neljän miljoonan tiilen hankkimisesta kasarmirakennuksiin. Suurin osa kasarmirakennuksista tuli nimittäin lehden mukaan, vastoin Suomen muita kasarmirakennuksia, tehtäväksi kivestä.

Artikkelin mukaan olisi kasarmien, sauna- ja pesuhuoneiden ja sairas- ja leipomohuoneiden lisäksi tallitkin rakennettu kivestä. Suurin huomio rakennuksissa oli pantu terveysopillisiin suhteisiin. Lattiat oli kasarmeissa ja sairaalassa suunniteltu kuperiksi, eikä täytteenä käytetty sammalta, vaan ainoastaan asfalttia ja puhdasta soraa. Ilmanvaihto oli suunniteltu mahdollisimman helpoksi ja yksinkertaiseksi. Kaikki liina- ja muut vaatteet tultaisiin puhdistamaan ennen pesua erityisesti tätä tarkoitusta varten laitetuissa huoneissa höyrylaitoksella mahdollisista tartuntataudeista. Tällä pyrittiin samaan rykmentin miesten sairastuvuus vähäisemmäksi kuin muualla. Lehden mukaan ylihallituksen suunnitelma oli Suomen oloihin nähden suurenmoinen. Piirustukset oli jo jätetty senaatin sotilastoimikunnan käsiteltäviksi. Kustannusarvio nousi lähes 1 1/2 miljoonaan markkaan.[303]

Ylihallitus työsti suunnitelmia edelleen vuoden 1889 aikana. Se lähetti 20.12 1889 sotilastoimituskunnalle kasarmialueen 19 rakennuksen piirustukset ja kustannusarviot. Sen mukaan neljän eskadroonanpäällikön asuintalosta oli luovuttava kustannusten vuoksi –  nyt kustannukset nousivat jo 1 463 840 markkaan. Ylihallitus pyysi myös toimittamaan rakentamiseen varatut rahat tililleen, jotta vuoden 1890 aikana saataisiin valmiiksi suunnitellut 10 rakennusta.[304]

Tammikuun 28. päivänä 1890 senaatti vahvisti laaditut piirustukset ja kustannusarviot ja myönsi samalla ylihallitukselle 1 469 840 markkaa rakennuskustannuksiin. Vuonna 1890 tuli ylihallituksen esityksestä rakentaa rakuunarykmentin päällikön asunto n:o 1 ja sen ulkohuone n:o 2, upseerien kokoushuone eli upseerikerho n:o 6, kasarmirakennus n:o 10, vartiorakennus n:o 12, perheellisten aliupseerien asunto n:o 15, leipomo n:o 18, sauna- ja pesutupa n:o 20, paja n:o 21, tallit n:ot 23 ja 24, sairaitten hevosten tallit n:ot 29 ja 29A, sairaala n:o 38, sairaalan talousrakennus n:o 39, ruumishuone n:o 40 ja tarpeen mukaan rakennettavat ulkohuoneet ja heinäladot n:ot 41. Loput rakennukset senaatti määräsi rakennettaviksi vuosina 1891 ja 1892.[305]

Vielä vuoden 1890 lopussa keskusteltiin kasarmialueen vesijohtojärjestelmästä, mutta varsinaisia päätöksiä ei vielä tehty.[306]  Senaatti myönsi syksyllä 1890 pieniä lisämäärärahoja tarvittaviin rakennustöihin, esim. tallin pilttuiden savipohjan laittoon ja sisäseinien päällystämiseen, leivinuunin tekoon sairaalan talousrakennukseen, ruumishuoneen asfalttilattiaan ja muuten valmiiden rakennusten viimeistelytyöhön. Yhteensä summa nousi 46 804 markkaan.[307]

Vuosien 1891 ja 1892 ohjelmaan määrättyjen rakennusten lisäksi päätettiin vielä tehdä eräitä rakennuksia. Senaatin 5 huhtikuuta 1892 päiväämän päätöksen mukaan aloitettiin suunnitelman viimeinen vaihe: aiemmin rakentamattomat henkilökunnan asunnot apurakennuksineen. Ne valmistuivat ja luovutettiin rakuunarykmentille maaliskuussa 1893.[308]

9.7.4 Rakennustyöt

Suomen rakuunarykmentin rakennustyöt Lappeenrannassa kestivät varsinaisesti kesästä 1889 a kesään 1893.[309] Hankkeesta keskusteltiin jo vuoden 1889 alussa yleisesti lappeenrantalaisten kesken, sillä sitä koskevista materiaali- ja urakkatarjouksista ilmoitettiin tammikuussa sanomalehdistössä.[310] Rakuunoiden kasarmihankkeen yksityiset urakoitsijat valittiin Lappeenrannan maistraatissa pidetyissä huutokaupoissa. Aluksi oli vaikeata saada urakoitsijoita työlle, sillä yksikään heistä ei hyväksynyt yleisten rakennusten ylihallituksen tarjoamaa korvausta. Sitä edellytettiin kohotettavan 20 000 markalla. Ylihallitus saikin senaatin sotilastoimikunnalta useaan otteeseen lisävaroja, ja urakkajärjestelmään oltiin ainakin ylihallituksen vuosikertomuksen mukaan tyytyväisiä.[311]

Yleisten rakennusten ylihallitus sai rakennusaineiden hankintaan 50 000 markkaa jo tammikuussa 1889 ja vielä huhtikuussa 85 000 markkaa tiilien ja kalkin ostoon.[312]

Tarvikkeita saapui työmaalle jo varhain vuoden 1889 alusta. Sebastian Gripenberg antoi 15.1. 1889 puutavaran laadusta ja säilytyksestä tarkat ohjeet; puut piti kaataa talvella, hirret tyvestä vähintään 8 tuumaa ja latvasta 6 tuumaa paksuja. Lappeenrannassa kuulutettiin 17.1. puutavaran toimitushuutokauppa, joka pidettiin 26.1. Tarjousten perusteella maistraatti suositteli puutavaran toimittajiksi lappeenrantalaisia asemapäällikkö Alfred Söderbergiä, kauppias Kristian Haikalaa ja Lauritsalan kartanon omistajan eversti Emil von Haartmania.[313]

Täällä tarvike- ja urakkatarjouksia hoitanut Julius Sirén lähetti ylihallitukseen jo 19.2.1889 kirjeen yhdessä rakennusmestarien J.A. Westerlundin ja K. Nenosen kanssa, esitti hintavertailun saatavilla olevasta puutavarasta ja ehdotti sen ostoa asemapäällikkö Söderbergiltä.[314]

Ylihallitus piti kuitenkin von Haartmanin tarjousta halvimpana, ja helmikuun alussa hänet valittiin päätoimittajaksi. Ylimääräinen arkkitehti Julius Sirén määrättiin ylihallituksen puolesta valvomaan muun muassa puutavaran toimitusta. Jo 24.2.1889 Julius Sirén, K. Nenonen ja J. Westerlund rakennustyömaalla kuittasivat ensimmäisen hirsi- ja parruerän vastaanotetuksi eversti von Haartmanilta. Hänen toimitussopimuksensa arvo oli 41 030 markkaa; yksi hirsisyli maksoi silloisessa rahassa 69 penniä.[315]

Lybeckin apulaisena Lappeenrannassa toimiva arkkitehti Julius Sirén tutki vuoden 1889 alussa ylihallituksen määräyksestä Lappeenrannan seudulla rakennustyöhön tarvittavan tiilen ja kalkin saantia. Hän raportoi 11.3. 1889 neljästä varteenotettavasta tiilitehtaasta. Skinnarin tehdas sijaitsi Saimaan rannalla, maantietä kaupungista länteen noin kuuden virstan päässä. Tehtaassa oli kaksi uunia, joista toinen tuotti Sirénin mukaan 100 000 tiiltä, toinen 60 000. Valmiina siellä oli 170 000 tiiltä ja elokuuhun mennessä se saisi noin 300 000 lisää. Vaaleista tiilistä tehdas laskutti 25 markkaa 1 000 kappaleesta, tummista ja pinnaltaan palaneista 35 markkaa 1 000 kappaleesta. Kuljetus maksoi erikseen noin 10 markkaa 1000 kappaleelta. Sirén totesi Skinnarin tehtaan tiilien laadun olevan parasta seudulla.

Kaupungista itään noin neljän virstan päässä Saimaan kanavan varrella sijaitsivat Oittisten ja Bambergin tehtaat vierekkäin. Niillä ei ollut valmiita tiiliä, mutta kesän aikana ne pystyisivät valmistamaan noin 300 000 tiiltä. Oittisten tehdas pyysi 55 markkaa 1 000 tiileltä. Neljäs mahdollinen toimittaja asemapäällikkö Söderberg tarjosi tiiliä Saimaan rannalla sijaitsevalta tilaltaan 45 markalla 1 000 kappaleelta. Elokuuhun mennessä Söderberg lupasi valmistaa yli 100 000 kappaletta.

Muita tiilitehtaita ei Sirénin mukaan ollut kaupungin lähistöllä paitsi kaupunkilaisten omaan tarpeeseen tiiliä tuottavaa tehdasta kaupungin lähellä Mikonsaaressa. Seuraavaksi lähimmät tehtaat olivat Viipurissa. Kalkkia Sirén totesi saatavan kauppaneuvos Jakowleffiltä, jolla oli kaksi kalkkiuunia rantatien varrella vähän matkan päässä kaupungista. Hinta oli 2 markkaa tynnyriltä sammutetusta ja 35 penniä puudalta sammuttamattomasta kalkista.[316]

Mahdollisia tiilentoimittajia haastateltiin vielä 21.– 22.3. Lappeenrannassa kaupungin hotellissa.[317] Tiilet tilattiin huhtikuun alussa Alfred Söderbergiltä.[318]

Ensimmäiset tilitykset Lappeenrannassa merkittiin tilikirjaan helmikuussa 1889. Tällöin, 9.2. ja 27.2. maksettiin Emil von Haartmanille kummassakin erässä 10 000 markkaa. Alkuvaiheen kuittaukset olivatkin pääosin tavarantoimittajien. von Haartmanille useaan otteeseen maksettujen summien jälkeen osoitti asemapäällikkö Alfred Söderbergin kuittaus 8.4. rakennustarvikkeiden saapumisen. Ylimääräinen arkkitehti Julius Sirén kuittasi ensimmäisen palkkionsa Lappeenrannassa 13.6., arkkitehti John Lybeck taas 10.7.1889.[319]

Lybeck valvoi työmaata ja raportoi Lappeenrannasta Helsinkiin. Joskus hän osoitti kirjeet yleisten rakennusten ylihallitukselle, joskus suoraan "Till Öfverdirektören Högvälborne herr Baron Seb. Gripenberg". Lybeckin apulainen Sirén raportoi myös suoraan ylihallitukselle useimmiten tilittäen vastaanotettua rakennusmateriaalia.[320]

Kevään 1889 koittaessa tarvikkeita alkoi saapua rakennuspaikalle yhä enemmän. 2.5. ja 10.5. 1889 tuli Lappeenrantaan eversti v. Haartmanin puutavaraa, ja 11.6. 1889 mennessä oli kaupunkiin toimitettu yhteensä 45 276 kuutiojalkaa lankkuja ja lautoja. Tavaroiden toimituksesta huolehti asemapäällikkö A. Söderberg.[321]

Keväällä 1889 tarkennettiin vielä rakennussuunnitelmaa asemakaavan osalta. Lybeck, arkkitehti Sirén sekä Lappeenrannassa olevat rakennusmestarit ehdottivat Lybeckin 30.7.1889 päiväämässä kirjeessä ylihallitukselle joitakin pieniä muutoksia maanmittausinsinööri Hannikaisen laatimaan kasarmikoostumaa koskevaan karttaan.

Karttasuunnitelmaan verrattuna kasarmirakennusten ja halkoliiteri/käymälöiden etäisyyttä oli vähennetty 180 jalasta 120 jalkaan. Muutos johtui maastosta. Jos etäisyys olisi säilytetty suunniteltuna, olisi kaavassa rinteen puolella sijainneiden tallin n:o 22 ja maneesin n:o 37 osalla jouduttu hankaliin perustustöihin. Toinenkin muutos johtui maaston muodosta. Soittajien tallia n:o 26 piti siirtää hiukan alemmaksi Saimaata kohti, viettävästä rinteestä tasaisemmalle alueelle.

Ylihallituksen saaman kirjeen mukaan kasarmialueen tielinjat mukautuivat melkein itsestään maaston muotoihin. Yksi tie johti Saimaan rantaviivan suuntaisena maneesilta komentajan asunnon ohi. Asuintalot ja upseerikerho jäivät tien ja Saimaan väliselle alueelle. Komentajan asunnon kohdalta lähti taas pyöreällä kukkulalla sijaitsevan kanslian ohi kasarmeille johtava länsi-itäsuuntainen tie.

Kirjeen kirjoittaja Lybeck halusi muuttaa myös upseerikerhon sijaintia. Alempi tasanne rinteellä oli rakennukselle määrätyssä paikassa liian ahdas, jotta tiekin olisi mahtunut siihen rakennuksen lisäksi. Ainakin tie olisi vaatinut liian suuria kaivutöitä.

Lähellä oli kuitenkin yhtä kaunis paikka, josta Lybeck nimenomaan mainitsi olevan yhtä hienon näköalan Saimaalle ja jonka lähellä oli myös puita. Tämän paikan etuna oli se, että siihen oli helppo suunnitella ajoneuvojen kääntöpaikka. Lisäksi etäisyys sairaalaan ja kansliaan oli vielä sopiva. Komentajan talo pienempänä taas voitiin sijoittaa aiemmin osoitetulle upseerikerhon paikalle. Alueen puusto tuli siistiä ja tehdä puistomaiseksi.

Lybeck esitti vähäisempinä muutoksina pienemmän saunan ja leipomon sijoittamista tiiviimmin ja pajan siirtämistä hiukan sivummalle. Pajan Lybeck halusi siirtää pois mieluummin paviljongille kuuluvalta paikalta: se kasvoi kaunista metsää ja siitä oli hieno näköala. Lybeck esitti myös eräitä muutoksia sairaalan alueeseen ja kasarmin edustan esplanadiin. Näitä hän ei sentään pitänyt kovin kiireellisinä, vaan katsoi niiden voivan odottaa Gripenbergin käyntiä Lappeenrannassa. Tällöin Lybeck voisi esitellä muutosehdotukset suoraan ylijohtajalle.[322]

Lybeck lähetti Gripenbergille 30.7.1889 toisenkin kirjeen ja raportoi erikseen rakennustöiden edistymisestä. Ne olivat jähmeän alun jälkeen päässeet käyntiin joskin hitaasti. Heinäkuun lopussa perustuskaivannot kasarmia ja verstasrakennusta varten olivat lähes valmiina. Muuraus edistyi ja kasarmin sokkelityötä aloitettiin juuri. Maneesin paikka oli katsottu ja se oli määrä seuraavana päivänä paaluttaa. Lybeckin mukaan töitä viivästytti huono sää ja lakko työmaalla.

Ehdottamiinsa muutoksiin Lybeck toivoi Gripenbergin suostumusta sähkeitse, minkä jälkeen perustuskaivu voisi alkaa. Lybeck sanoi kaupungin edustajien vastustaneen muutoksia jossain määrin ja kaipasi siksi Gripenbergin kantaa niihin kirjallisesti.[323]

Lybeck pyysi 5.7.1889 ylihallitusta lähettämään Lappeenrantaan valmiit detaljipiirustukset kasarmeihin tulevista rautapylväistä ja palkeista sekä kaipaamiaan yhdistetyn halkovajan ja latriinin sekä kanslian ulkohuoneen kustannusarvioita. Hän toivoi myös keittiön piirustuksia toimitettavaksi Lappeenrantaan, kunhan ehdotus oli saatu valmiiksi.[324]

Heinäkuun 19:ntenä 1889 Lybeck moitti kirjeessään urakoitsija Leander Kronholmia laiminlyönneistä ja vitkastelusta työn aloittamisessa. Lybeck antoi jo pitkälle edistyneen kesän hälyttämänä myös tiukkoja määräyksiä urakoitsijalle. Muun muassa kottikärryjä ja rakennustelineitä tuli hankkia välittömästi, kivitöiden johto piti järjestää ja lisätä työväkeä suurimpaan mahdolliseen. Urakoitsijan oli myös hyvä olla itse enemmän paikalla, järjestää työmaalle nopeasti paja sekä hankkia muuraus- ja kivityön johtaja.[325]

Rakennustyöt kangertelivat vielä elokuun puoliväliin mennessä. Lybeck valitti 15.8. 1889 päivätyssä kirjeessään Gripenbergille, ettei rakennustyö edistynyt hänen toivomaansa vauhtia. Senaattori, kenraali Procopé oli edellisenä sunnuntaina käynyt Lappeenrannassa tarkastusmatkalla. Tällöin oli päätetty aloittaa muuraustyö mahdollisimman pian. Urakoitsija Kronholm ei kuitenkaan pystynyt tähän vielä.[326]

Rakennustöitä seurasi lehdistökin. Kesän 1889 asevelvollisten leirin kynnyksellä kaupunkiin saapuneiden tarkka-ampujapataljoonien miehet tutkivat innokkaasti uuden suomalaisen aselajin, ratsuväen, kasarmien rakennustöitä. Uuteen Suomettareen lähetetyn kirjeen mukaan rakennuspaikkaa olikin "mittailtu ristiin rastiin, niinkuin muija sairasta poikaansa, ja tottapa siitä hyvä tulee".[327]

Nimimerkki "Työmies" taas lähetti Kaiku-lehdelle 16.8.1889 päivätyn kirjeen, joka käsitteli rakuunoiden kasarmien rakentamista. Nimimerkin mukaan Lappeenranta vaurastui jatkuvasti kokonsa ja maineensa puolesta. Nimenomaan sotavarustuksien suhteen kaupunki oli merkittävä. Näistä kirjoittaja mainitsi entiset sotaväen kasarmit, kesäleiripaikan sekä parhaillaan rakennettavat ratsuväen kasarmit, tallit, maneesit, kansliat ym.

Työssä käytetty urakkajärjestelmä ei työmiestä miellyttänyt. Kirjoittaja tiesi, että rakuunakasarmien ensimmäisen vuoden työt oli ottanut tehdäkseen viipurilainen rakennusmestari 224 900 markalla, joka alitti valtion arvion. Varsinaiset työt oli kirjoittajan mukaan aloitettu heinäkuun puolivälissä. Työnjohtajat olivat valtion puolesta. Nimimerkki piti urakoitsijan käyttöä vääränä kansan ja työmiesten hyväksikäyttönä, sillä valtion säästäessä varojaan ja myöntäessä työn halvan tarjouksen tehneelle ei työn saanut urakoitsija maksanut työntekijöille kunnollista palkkaa.[328]

Ensimmäisen 33:n tarkka-ampujan komennuskunnan saapuessa rakuunarykmenttiin Lappeenrantaan syyskuun puolivälissä 1889 ei vielä yksikään kasarmi ollut valmis. Yhden kasarmin tiiliseiniä oli muurattu noin kyynärän verran ja muutamien muiden rakennusten kivijalat olivat valmiina. Komennuskunta majoitettiinkin leirikentälle Turun pataljoonan leirirakennuksiin, ja se käytti Uudenmaan pataljoonan keittiötä ja ruokailutilaa. Kasarmialueen rakennustöiden ohella komennuskunnan 40 hevoselle rakennettiin leirialueelle talli ja hevosten hoitajan asunto syksyllä 1889.[329]

Savo-lehti kertoi syyskuun puolivälin kasarmien valmistuvan joutuisasti, ja kaksi tiilirakennusta oli jo muurattavana. Toisesta tuli kolmekerroksinen, toisesta kaksikerroksinen, joskin viimeksimainitun toinen kerros rakennettaisiin puusta. Jälkimmäinen lehden mainitsema rakennus siis itse asiassa oli verstas. Toistenkin rakennusten perustuksia tehtiin jo –  tekeillä oli viisi rakennusta, ja seuraavana kesänä piti olla kahdeksan erillistä rakennusta valmiina.

Työssä oli 350– 400 miestä, muutamia naisiakin. Näistä noin 60 oli muurareita, kivimiehiä oli toista sataa, loput kirvesmiehiä ja muita työmiehiä. Palkkaa muurari sai 25– 40 penniä tunnilta, kivimies 22– 27 penniä, kirvesmiehet saivat 2– 3,40 markkaa päivässä ja muu työväki korkeintaan 2,25 markkaa päivää kohden. Lehti kertoi yleensä viikolla työmiesten elämä olevan siivoa, mutta pyhäisin ja etenkin palkanmaksupäivinä "kuuluu huudon mölinöitä joka taholta ja humalaisia vilisee kuin `kirjavia kissoja' kadut täynnä". Työväki yleensä napisee, kun valtio antaa parhaat työt urakkalaisille, jotka eivät maksa kunnon palkkaa. "Sentähden sanovat muutamat juopottelevansakin, kun on niin vähän palkkaa".[330]

Lybeck sopi ylihallituksen määräämänä ruokalan rakentamisesta urakoitsija Leander Kronholmin kanssa syyskuun 19. päivänä. Samana päivänä lähettämässään kirjeessä hän kertoi pohjatöiden olevan pääasiassa valmiina ja siis voitavan siirtyä muuraamaan.[331]

Muurauksen päästyä alkuun edistyivät työt jo nopeasti. Lokakuun 10. päivänä 1889 Lybeck ilmoitti kasarmin nousseen toisen kerroksen ikkunoiden puoliväliin. Kattotuolit oli kasattu valmiiksi. Verstas oli lähes kokonaan muurattu ja vain vesikattoa vailla. Talli oli lähes valmis, sen kattotuolit jo paikallaan, ja eristäminen oli jo suoritettu. Maneesiin alettiin asettaa vasta toista hirsikerrosta paikalleen. Senkin kattotuolit oli sentään tehty valmiiksi etukäteen. Kanslian kattotuolit olivat paikallaan ja laudoitusta laitettiin parhaillaan. Ruokalarakennuksessa viimeisteltiin sokkelia, mutta kellarissa jatkettiin perustustöitä ja kaivamista. Varusvarastossa alkoivat kirvesmiestyöt. Viljamakasiinissa oli perustus valmis ja betonilattian valu aloitettaisiin pian.[332]

21.10. 1889 John Lybeck lähetti Gripenbergille sairaalan alueen tarkennetun kaavasuunnitelman.[333]

Lokakuun lopussa kasarmin molemmat siivet oli muurattu ja kattotuoleja asennettiin parhaillaan. Keskiosassa työ oli edistynyt konsolien kohdalle, ja tarvittavat muototiilet oli pääosin jo hakattu. Ruokalan muurausta vasta aloitettiin. Verstasrakennuksessa asennettiin kattovasoja, tallissa oli kattotuolit ja ulkolaudoitus jo paikoillaan. Maneesissa olivat hirsikerrat jo niin korkealla, että Lybeck 31.10.1889 kertoi aivan marraskuun alussa päästävän asentamaan kattotuoleja paikoilleen.

Varusvaraston työ edistyi hitaasti, ja Lybeck arveli sen valmistuvan vasta uutena vuonna (1890). Rakennus tuotti muutenkin huolta. Eversti Schauman valitti Lybeckille useaan kertaan sen olevan liian pieni varusvarastoksi. Lybeck ehdotti Gripenbergille lisätilan saamiseksi ulkoseinien nostamista neljällä hirsikerralla. Näin saataisiin rakennukseen iso ullakko. Sitä valaisisivat kattoikkunat ja sinne johtaisi kevyt portaikko. Kanslian katto oli valmis. Lybeck kuitenkin valitti levysepän olevan hidas ja haluton ja oli siksi ottanut uuden miehen verstaan kattotyöhön. Viljamakasiinin pohja oli betonilaareineen valmis ja seinien salvostaminen alkamassa.[334]

Kasarmirakennus oli marraskuun alussa 1889 edennyt jo niin pitkälle, että Lybeck suositteli kirjeessään 6.11. ylihallitukselle maksettavaksi urakoitsija Leander Kronholmille 60 000 markkaa eli toisen maksuerän urakkasummasta.[335]

Lybeck raportoi jälleen 7. joulukuuta 1889 töiden edistymisestä. Verstasrakennuksen peltikatto oli valmistunut. Varusvaraston katto oli laudoitettu ja peltien laittoa aloitettiin. Viljamakasiinin seinien salvos oli myös päässyt alulle. Verstasrakennuksessa ja kasarmissa olivat välikatot osittain valmiita.[336]

Mikkeliläiselle Suomi-lehdelle kertoi vuoden lopussa nimimerkki "Heikki" Lappeenrannasta Suomen rakuunarykmentin kasarmialueesta. Töistä oli joulukuun puolivälissä jo melkein valmiina suuri kolmekerroksinen toista eskadroonaa varten määrätty tiilirakennus. Siinä oli katto päällä ja välikattojen kannattimia asennettiin. Kanslia, verstasrakennus, talli ja iso harjoitusmaneesi olivat myös "katon alla". Nyt tehtävien rakennusten tuli olla valmiina vuoden 1890 maaliskuun alussa.[337]

John Lybeck jatkoi töitä Lappeenrannassa talvella 1890. Ensimmäisinä oireina uuden vuoden työsuorituksista Lybeck lähetti tammikuun 15. päivänä 1890 Gripenbergille kustannusarviot halkoliiteristä, heinäladosta ja ulkohuoneesta.[338]

Tammikuussa pidettiin myös julkinen huutokauppa kahden tallin rakentamisesta. Alimman tarjouksen teki rakennusmestari Felix Wuorinen Viipurista pyytäen 74 500 markkaa. Muut tarjoukset osuivat hämmästyttävän lähelle, sillä lähinnä edullisin lappeenrantalaisen urakoitsijan tarjous ylitti vain sadalla markalla Wuorisen tarjouksen, Myöhemmin Wuorinen lupasi tehdä tallit 68 000 markalla. Lybeck puolsi kirjeessään 2.2.1890 Wuorisen valintaa urakoitsijaksi. Urakkasopimus solmittiin saman kuun 13. päivänä.[339]

Urakoitsija Leander Kronholm aiheutti taas hankaluuksia. 12.7.1889 tehdyn urakkasopimuksen perusteella piti ruokalan ja kasarmin olla valmiina jo 20.3.1890. Sebastian Gripenberg pidensi kuitenkin käydessään 17.2.1890 Lappeenrannassa vaikeuksissa olevan urakoitsijan sopimusaikaa 1.8. 1890 asti. Kronholm oli saanut Viipurista F. Sergejeffin ja Seth Sohlbergin allekirjoittaman takuukirjeen urakan töille ja ennakoille. Helmikuun lopussa Kronholm pyysi 40 000 markan ennakkoa saattaakseen työt loppuun.[340]

Helmikuussa 1890 käytiin myös seuraava laaja useiden rakennusten urakkakilpailu. Sen voitti viipurilainen Antti Wiklund. 423 680 markan arvoinen urakka solmittiin 25.2. 1890.[341]

Maaliskuun loppupuolella valmistui verstasrakennus. Rykmentin opetuskomennuskunta majoitettiin väliaikaisesti tähän alaosaltaan tiiliseen ja yläosaltaan puiseen rakennukseen. Rakuunoiden hevoset sijoitettiin valmistuneeseen talliin, myöhempään toisen eskadroonan talliin.[342]

Yleisten rakennusten ylihallituksen arkkitehtien ohella rakuunain komentaja everstiluutnantti Schauman seurasi rakennustöitä Lappeenrannassa. 19.3.1890 hän esimerkiksi lähetti ylihallitukseen kirjeen, jossa toivoi tallin heinävarastoon lattiaa, jottei heinien alin kerros sekoittuisi hiekkaan ja saveen ja siten menisi pilalle.[343]

14.4.1890 rakuunarykmentti puuttui taas eräisiin upseerikerhon rakennustöiden yksityiskohtiin ja huomautti useista rakennuksissa ilmenneistä pienehköistä puutteista.[344] Kenraalimajuri Renvall taas käydessään Lappeenrannassa huhtikuun 26. päivänä 1890 tarkasti joukkojen lisäksi kasarmirakennuksen, tallin ja talousrakennuksen.[345]

Kiireisen loppusyksyn ja talven hiljaiselon jälkeen rakennustyöt nopeutuivat varhain keväällä 1890. Lybeck raportoi huhtikuun 24. päivänä töissä olevan 450 miestä ja 50– 60 hevosta ajajineen. Lukumäärä kasvaisi Lybeckin mukaan vielä. Rakennustarvikkeita riittäisi.

Rakennustyöt olivat myös jo edistyneet. Sairaalaryhmän ulkorakennus oli melkein valmis ja kattamista aloitettiin juuri. Talousrakennuksen sokkeli oli lähes valmiina ja itse sairaalan seinistä oli 2/3 muurattu.

Muista rakennuksista oli leipomon sokkeli valmis ja muurausta oltiin valmiita aloittamaan. Saunankin sokkeli oli melkein valmis. Komentajan talossa olivat perustukset ja sokkeli valmiina ja seinähirsien ja kattotuolien kasaamista valmisteltiin. Rakennuksen ulkohuoneessa oli pohjatyöt tehty. Upseerikerhon sokkelia alettaisiin tehdä heti, kun paremmat kivityömiehet olisivat lopettaneet työnsä leipomossa.

Pajassa oli pohja kaivettu ja perustusten tekoa aloitettiin. Sama tilanne oli sekä suuressa että pienessä sairastallissa. Eskadroonan tallissa n:o 22 koottiin kattotuoleja, tallissa n:o 23 oli vasta perustukset tehty.

Kasarmi oli saanut peltikaton, samoin sairaalan vieressä sijainnut ruumishuone. Urakoitsija Kronholmin työt olivat pääosin valmiit. Kasarmin ikkunoissa oli vielä puutteita, ruokalassa ruokasalin katto laudoitettaisiin myöhemmin, maneesissa sisäkaton slammaus ja muurattujen pintojen rappaus puuttui vielä huhtikuun lopussa. Pieniä puutteita oli muun muassa urakkaan kuuluneiden ulkohuoneiden maalauksessa.

Varusvarasto tuotti edelleen ongelmia. Vanhaa varastoa oli korotettu, mutta silti tarvittiin uusi varasto, jossa olisi erilliset huoneet satuloille, vaatteille ja kivääreille. Kirjeessään ylihallitukselle Lybeck valitti, että paljon vaivaa olisi säästetty, jos rykmentti olisi itse ehdottanut piirustuksiin, kuinka kaikki olisi pitänyt järjestää.[346]

Suomen rakuunarykmentti valitti vielä toukokuun 21. päivänä 1890 ylihallitukselle varusvaraston ikkunaluukkujen lukittavuudesta. Helsingistä pyydettiin Lybeckiltä selvitystä ja Lybeck vastasi moitteisiin kirjeessään ylihallitukselle. Samassa kuussa rykmentti valitti myös verstaan rännien olleen valmiina mutta asentamatta jo kaksi kuukautta. 25.7. 1890 John Lybeck raportoi kiistakapulana olleen varusvaraston sisutustöiden vihdoin valmistuneen. Ne maksoivat yhteensä 1 798 markkaa.[347]

Eversti Schauman puuttui myös komentajanasunnon rakennustöihin. Lybeck näet valitti 31.5.1890 kirjeessään ylihallitukselle, että Schauman oli omavaltaisesti, vastoin senaatin hyväksymiä piirustuksia, määrännyt palvelijanhuoneen ja keittiön välisen oven pantavaksi umpeen. Lybeck määräsi oven taas avattavaksi.[348]

Rakennustöihin kuului tässä vaiheessa myös heinävaa'an teko. Se valmistui kesäkuun lopussa 1890. Kustannukset olivat 1 505 markkaa. Sen rakensi urakoitsija Kronholm.[349]

Kasarmialueen rakentamisen ollessa kesällä 1890 kiivaimmillaan kaupungissa liikkui runsaasti työväkeä. Lappeenrannan Uutisten mukaan kauttakulun aiheuttivat puheet siitä, että työväellä olisi Lappeenrannassa "oikein kultainen aika". Tässä lehti näki paljon perääkin, sillä kasarmirakennuksilla tarvittiin väkeä. Palkat eivät olleet kovin hyvät, mutta vastasivat lehden mukaan hyvin rautatiellä tarjottuja etuja.[350]

Lybeck ilmoitti 16.8.1890 ylihallitukselle Leander Kronholmin rakennusten tulleen valmiiksi. Tarkastuksen jälkeen ne hyväksyttiin ja urakoitsijalle maksettiin viimeinen urakkasumma. Viimeistely kuitenkin jatkui vielä verstasrakennuksessa ja kansliassa. Kronholm rakensi edellä mainittujen lisäksi kasarmialueelle yhden kasarmin, ruokalan, upseerikerhon ja erilaisia pienempiä rakennuksia.[351]

Marraskuun ensimmäisenä päivänä 1890 tuli Suomen rakuunarykmenttiin ensimmäiset asevelvolliset. Alokkaiden saapuessa oli kasarmialueen rakennuksista jo niin moni valmistunut, että rykmentti pystyi toimimaan. Kasarmissa tosin asuivat ahtaissa tiloissa kaikki kolme eskadroonaa, jotka oli perustettu asevelvollisten saapuessa, ja rakennuksesta oli vielä yksi siipi perheellisten aliupseerien käytössä.[352]

Rakennukset luovutettiin virallisesti saman kuun 25. päivänä. Suomen rakuunarykmentti sai yleisten rakennusten ylihallituksen luettelon mukaan seuraavat rakennukset:

(1) Rykmentin komentajan asunto

(2) Asunnon ulkohuone

(7) Rykmentin kanslia, jossa oli asunnot yhdelle perheelliselle ja kolmelle naimattomalle kirjurille

(8) Kanslian ulkohuone

(9) Kasarmirakennus

(12) Vartiorakennus, jossa oli myös pidätettyjen tilat

(13) Ruokala

(14) Verstasrakennus, jonka yläkerroksessa oli asuntoja yhdeksälle perheelliselle aliupseeristoon tai miehistöön kuuluvalle

(15) Asuntoja 16 perheelliselle aliupseerille tai miehistöön kuuluvalle

(17) Ulkorakennus rakennuksiin 14 ja 15

(19) Varusvarasto

(21) Paja

(22) Talli yhdelle eskadroonalle

(23) Talli yhdelle eskadroonalle

(24) Talli yhdelle eskadroonalle

(29) Sairastalli 24 hevoselle

(29A) Sairastalli 8 hevoselle

(30) Viljamakasiini

(31) Kaksi heinälatoa ja vaakahuone

(34) Halkoliiteri ja käymälä

(36) Maneesi

(39) Sairaalan talousrakennus

(40) Ruumishuone

(41) Ulkohuone, rakennuksen luovutuspäivä luettelon mukaan 25.11.1890

(18) Leipomorakennus, rakennuksen luovutuspäivä luettelon mukaan 5.12.1890

(20) Sauna ja pesutupa

(6) Upseerikerho[353]

Arkkitehti Lybeck ja eversti Schauman eivät tulleet kovinkaan hyvin toimeen keskenään. Elokuussa 1890 Schauman valitti Suomen sotaväen päällikköhallitukselle, että Lybeck käytti komentajan kanssa käydyssä virallisessa kirjeenvaihdossa epäasiallista sävyä. Riitaa oli tullut ainakin komentajan taloon valittavasta tapettimallista.[354]

Lybeck taas vastasi 29. syyskuuta 1890 ylihallituksen tiedusteluun, että rakuunarykmentin kolmas talli olisi valmiina luovutettavissa lokakuun alussa.  Hänen mielestään talliin olisi jo aiemmin voitu hyvin sijoittaa 48 hevosta, jos vain rykmentti olisi ollut halukas yhteistyöhön. Lisäksi Lybeckin mukaan syksyllä leirikokouksessa käytetyt tallit olisivat olleet aivan hyvin käytettävissä, eikä Lybeck käsittänyt, miten Schauman oli voinut unohtaa niiden olemassaolon, vaikka oli niitä jo kerran syksyllä käyttänyt.[355]

Rakuunarykmentti piti kasarmialuetta liian pienenä. Tämän vuoksi rakennukset jouduttiin sijoittamaan paloturvallisuuden kannalta liian lähekkäin. Alueen ratsupihat olivat huonoja, eikä alueella ollut tilaa, johon koko rykmentti olisi mahtunut kerralla ojennukseen. Rykmentin pitämän päiväkirjan mukaan jotain pystyttiin kuitenkin, tosin vaivoin, pelastamaan. Sen mukaan rykmentin komentajan everstiluutnantti Schaumanin vaikutuksesta siirrettiin kolmen uuden tallin paikka alkuperäisestä suunnitelmasta vähän kauemmaksi ja saatiin siten hieman suurempi aukio. Kasarmin asukkaita kiusasi käymälöiden syrjäinen sijainti itse kasarmien ulkopuolella. Rykmentin pajakin oli liian pieni, eikä sen kapasiteetti tahtonut riittää paljoon kengitystyöhön.[356]

Ilmeisesti juuri Schaumanin vaatimien muutosten vuoksi tammikuussa 1891 laadittiin kasarmialueesta uusi, täsmennetty kartta, joka hyväksyttiin myös sotilastoimituskunnassa.[357]

Leander Kronholmin rakentamassa 1. eskadroonan tallissa havaittiin helmikuussa 1891 suuria vesivahinkoja, jotka tuotti Lybeckin mukaan katolle keräytynyt lumi ja liian ohuen eristeen läpi tiivistynyt vesi. Lybeck joutui edelleen vuoden 1891 alussa vastaamaan ylihallitukselle rakuunarykmentin senaatille lähettämiin valituksiin, jotka koskivat kasarmikoostuman rakennuksissa ilmenneitä puutteita. 26.2.  1891 ylihallituksen saaman  kirjeen mukaan ongelmia ilmeni muun muassa tallien ja muidenkin rakennusten kattorakenteissa –  katot vuotivat. Kasarmeissa uunit savuttivat pahasti; tämän vian poisti nuohous.[358]

Urakoitsija Anders Wiklundin kanssa solmittiin 17.2.1891 toinen suuri urakkasopimus. Siinä Wiklund lupasi 260 000 markalla rakentaa muun muassa kasarmin ja kolme eskadroonantallia.[359] Lokakuun ensimmäisenä päivänä 1891 rakuunarykmentti otti vastaan toisen kasarmin[360] ja lopullisesti Wiklund sai rakennustyönsä valmiiksi vuoden 1891 marraskuussa.[361] Vuonna 1891 valmistui kasarmirakennus n:o 10, 40 vuoteen sairaala n:o 38, tallit n:ot 25, 26, 27 sekä yhdistetty halkovarasto ja käymälä n:o 35.[362]

Wiklund urakoi lisäksi vuoden 1892 aikana valmistuneen kolmannen eli viimeisen kasarmin n:o 11, trumpetistien 75 hevosen tallin n:o 28, vaunuvajan n:o 32 ja yhdistetyn vajan/käymälän n:o 42.[363]

Saimaan pintatasoa paljon korkeammalla sijaitsevana ja runsaan hevosmäärän vuoksi kasarmialueen katsottiin tarvitsevan vesijohdon. Vesijohtoasia oli esillä jo rakentamisen alusta alkaen. Kustannusten ohella ongelmana oli kuitenkin kokemattomuus tällaisen järjestelmän rakentamisessa.[364]

Vesijohto- ja viemärijärjestelmän suunnitelma laadittiin ensin tie- ja vesirakennusten ylihallituksessa. Tämä ehdotus ei kuitenkaan tyydyttänyt eikä sitä toteutettu, vaan suunnitelman ja kustannusarvion laatiminen annettiin insinööri Robert Huberille. Hänellä oli yleisten rakennusten ylihallituksen mukaan "suurin kokemus näissä asioissa".[365]

Huberin ehdotus hyväksyttiinkin senaatissa kesäkuussa 1891 ja kustannusarvioltaan 64 000 markkaan nousevia vesijohto- ja viemäröintitöitä päästiin tekemään. Ne valmistuivat vuonna 1892. Vesijohto oli alueella erittäin tarpeellinen, sillä alueella oli valmistuttuaan 800 hevosta ja yhtä monta miestä.[366] Ennen vesijohtojen saamista olivat kasarmialueella jo majailevat opetuskomennuskunta ja ensimmäiset asevelvolliset joutuneet kolmasti päivässä juottamaan hevoset lähes kilometrin päässä sijaitsevassa rannassa ja talvella vetämään veden rannasta talleille ja kasarmeihin.[367]

Vesijohdon ja pumppausjärjestelmän suunnittelun ja urakoinnin kustannukset olivat 64 000 markkaa. Pumppausjärjestelmää varten rakennettiin rantaan pumppuhuone ja sen yhteyteen pumpunhoitajan asunto. Pumppu syötti veden ylös mäelle 60 000 litraa vetävään lämmitettävään säiliöön, joka oli kasarmin ullakolla. Säiliöstä vesi johdettiin kasarmien pesuhuoneisiin, keittiöihin, talleihin, maneesiin, upseerien leipomoon ja perheellisen alipäällystön asuntolan edessä sijainneeseen vesipostiin. Vesijohtojärjestelmään liittyi myös viemärijärjestelmä. Jätteet aiottiin aluksi poistaa Saimaaseen viemäriä pitkin. Tästä kuitenkin kaupungin vastustuksen ja oman tuloveden pilaantumisen pelossa luovuttiin, ja viemärit johtivat yhteen isoon ja useaan pienempään jätekaivoon.[368]

Senaatin 5. huhtikuuta 1892 päiväämän päätöksen perusteella voitiin aloittaa kasarmikoostuman viimeisten tilojen rakentaminen. Huhtikuun 30. päivänä 1892 käytiin niistä urakkakilpailu, ja tarjouksia tekivät P. Roiha, A. Wiklund, H. Lohman, F. Wuorinen ja J. Mantila. Urakkasopimus solmittiin seuraavan kuun alussa H.E. Lohmanin kanssa 141 000 markasta. Viimeisinä rakennettiin adjutantin, eläinlääkärin ja naimattomien upseereiden asuntola n:o 3 (rakennuksen alakerta kivestä, yläkerta puusta), neljän eskadroonankomentajan asuintalo n:o 4 (rakennuksen alaosa kivestä, yläkerta puusta),  ulkorakennus n:o 5 edellä mainittuihin rakennuksiin, leivintupa n: 5A upseeriperheille ja upseerikerholle ja asuinrakennus n:o 16 kerhohuoneistoineen alipäällystölle. Ne luovutettiin rakuunarykmentille maaliskuussa 1893.[369]

Hankkeen kustannukset olivat vuoden 1892 kuluessa nousseet 1 850 056 markkaan. Tämän jälkeen seuraaville vuosille myönnettiin vain pienehköjä määrärahoja remontti- ja täydennystöitä varten. Rahaa kului muun muassa työpajarakennuksen sisustuksen muuttamiseen, kuormaston vajan rakentamiseen ja likakaivon sekä paloportaitten tekoon.[370]

Viimeiset varsinaista rakennustyötä koskeneet tilitykset tehtiin Lappeenrannassa vuoden 1893 alkupuolella. Helmikuussa ja maaliskuussa maksettiin urakoitsija H.E. Lohmanille yhteensä 10 000 markkaa, Helsingfors Asfalt Aktiebolagille maksettiin kaksi pienempää summaa. John Lybeck kuittasi maaliskuun neljäntenä vielä yhden 705 markan suuruisen palkkiosumman, vesijohtoverkon urakoinut Robert Huber kuittasi viimeisen summan 17.3. Vielä 18. huhtikuuta oli tilikirjassa yksi kuittaus, jolloin maksettiin H.E. Lohmanille 8 000 markkaa.[371]

Täydennystyönä johdettiin sairaalaan vesi vuonna 1894 samalla kun vesijohto vedettiin kasarmialueen varaajasta leirikentälle.[372]

Hiukan suurempia muutostöitä tehtiin vuonna 1895. Porvoon hiippakunnan tuomiokapituli teki aloitteen huoneiston hankkimiseksi jumalanpalveluksia varten rakuunarykmentissä. Aloite tutkittiin ja todettiin sen toteutuvan liittämällä rykmentin keittiö-ruokalan ruokasaliin pieni lisärakennus, johon sisustettiin alttari ja sakaristo ja jonka voi liukuovin erottaa varsinaisesta ruokasalista. Senaatti hyväksyi ylihallituksen laatiman ehdotuksen 7. helmikuuta 1895 ehdolla, ettei suunnitelmassa esitettyjä mahdollisia parvia rakennettaisi ja jumalanpalvelushuoneiston saarnastuoli tehtäisiin liikuteltavaksi siten, että se voitiin palveluksen ajaksi työntää esiin ja taas poistaa suljettuun osastoon. Senaatti edellytti myös ruokalan asfalttilattian maalausta ja vahausta. Muutostyöt ruokalarakennuksessa maksoivat hiukan yli 5 000 markkaa.[373]

Suomen rakuunarykmentin kirkkoon hankittiin myös tarpeelliset liturgiset välineet. Senaatti määräsi sotakomissariaatin tallettamista vanhoista kirkkoastioista yhden suuren ja yhden pienen rippikalkin leipätarjottimineen sekä kaartinpataljoonan käytössä olleet kalkkiliinan ja messukasukan annettavaksi Lappeenrantaan.[374]

Senaatti hyväksyi helmikuussa 1895 myös rakuunarykmentin komentajan anomuksen muutostöiden suorittamiseksi upseerikerhon rakennuksessa. Sisäseinä piti purkaa tilan aikaansaamiseksi kerhon biljardipöydälle. Senaatti hyväksyi muutoksen ehdolla, ettei se aiheuttaisi kustannuksia kruunulle ja että se suoritettaisiin Viipurin lääninrakennuskonttorin esimiehen valvomana. Vuonna 1895 tehtiin myös pienehköjä muutoksia rykmentin varushuoneessa.[375]

Maaliskuun 26. päivänä vuonna 1896 paloi rykmentin paja. Se korjattiin vielä samana vuonna. 1898 rakennettiin rykmentin palokalustolle huopakattoinen ja ristikkorakenteinen lautavaja. Vuosiremonttien yhteydessä myös ojitettiin ratsastuspihoja keväisen tulvaveden poistamiseksi.[376]

Vuonna 1898 rykmentin hevosissa esiintyi vaikeaa keuhkomätätautia. Sen arveltiin aiheutuvan tallien lattioiden huonoudesta. Vika korjattiin puhdistamalla tallit ja uusimalla kahden tallin lattiapäällystykset. Tallien ympärystä kuivattiin ojittamalla.[377] Vielä vuonna 1901 liitettiin vesijohto saunaan ja pesutupaan sekä rakennettiin sinne "desinfektiolaitos".[378]

Suomalaisten viranomaisten rakennustyöt rakuunarykmentin kasarmialueella loppuivat rakuunarykmentin lakkautuessa. Venäjän insinöörihallinto siirtyi rakennustöiden johtoon 29.1.1902, jolloin kasarmialue rakennuksineen siirrettiin venäläisille joukoille.[379]

9.7.5 Suomen rakuunarykmentin rakennukset

Rakuunarykmentin rakennukset sijoitettiin alueelleen pääosin aiempien suunnitelmien mukaan. Pääryhmä –  kanslia, kasarmi- ja keittiörakennukset, tallit, työhuoneet ja perheellisten aliupseerien ja rakuunoiden asunnot –  sijoitettiin noin 90 metriä Saimaan yläpuolella sijaitsevalle alueelle. Näiden läheisyydessä sijaitsi myös kaupungin uusi kansakoulu. Upseerien asunnot ja kerho sijoitettiin Saimaan rantaan ns. Upseeritien varteen.

Alemmalle tasanteelle rakennettiin soittajien tallit, heinäladot ja liiterit. Saimaan rantapenkereelle tehtiin upseerien asunnot ja kerho. Aivan rannan läheisyyteen sijoitettiin leipomo, sauna ja pesutupa. Sairaala rakennettiin erilleen muusta kasarmialueesta lähelle leirialueen sairaalarakennuksia. Rakennusten sijoittelua yleisten rakennusten ylihallitus perusteli vuosikertomuksessaan:"täten tuli joka eri rakennus mahdollisimmasti terveellisimmälle sijalle, valoisiksi, ei liian lähelle toisiaan sekä hyvälle ja kuivalle santaperustukselle".[380]

Ylihallituksen perustelut kertovat rakuunarykmentin rakennusten asemakaavallisen sijoittelun noudattaneen samoja periaatteita kuin tarkka-ampujien kasarmialueita perustettaessa. Näiden kasarmien piirustukset laati yleisten rakennusten ylihallituksessa arkkitehti August Boman. Kasarmit noudattivat paviljonkijärjestelmää, jonka Boman omaksui Pekka Laineen arvion mukaan opintomatkoillaan Pohjoismaissa ja muualla Euroopassa.[381]

Paviljonkijärjestelmä, jonka piti estää tartuntatautien leviäminen, kehitettiin Krimin sodan jälkeen Englannissa. Se suosi yksikerroksisia rakennuksia ja toimintojen eriyttämistä. Majoitustilat tehtiin valoisia ja ilmavia –  ikkunat vastakkaisilla puolilla majoitustilaa. Järjestelmää sovellettiin sairaaloihin ja kasarmeihin, ja se levisi laajalti Eurooppaan 1850-luvun jälkipuolella.

Bergin mukaan Saksassa järjestelmästä omaksuttiin toimintojen ja majoitustilojen eriyttäminen. Niinpä vuonna 1874 keisari Vilhelm I käski rakentaa kasarmin jokaiseen kerrokseen noin kahden metrin sivukäytävän ja siitä yhteyden paloturvalliseen porraskäytävään. Ruokalat ja muut vastaavat toiminnot tuli sijoittaa omiin rakennuksiinsa. Saksalaisia kasarmeja Berg piti parhaina koko Euroopassa, ja ainakin Ruotsissa ne toimivat esikuvana aina 1900-luvulle saakka.[382]

Suomessa paviljonkiperiaatetta pidettiin ainakin 1890-luvun puolivälissä parhaana mahdollisena hygieenisesti. Koska se vaati paljon tilaa, sen katsottiin vähentävän niitä terveydellisiä haittoja, joita suuren väkimäärän kasautuminen aiheutti. Pidettiin myös edullisena, että järjestelmän sotilaallinen perusyksikkö eli komppania asui ja toimi muuten mahdollisimman itsenäisenä ja erillisenä osastona. Suomen kasarmialueista useimmat edustivat tätä rakennustapaa, poikkeuksena vain pääkaupungin kasarmit. Lappeenrannan rakuunakasarmien katsottiin noudattavan järjestelmää osittain.[383] Täällähän majoitettiin kuhunkin kasarmiin enemmän sotilaita kuin tarkka-ampujapataljoonien yksikerroksisiin puukasarmeihin.

Ylihallitus perusteli vuosikertomuksessaan Lappeenrannan kasarmien rakentamista kivestä kaksi-, osin kolmikerroksiseksi muun muassa korjauskustannusten säästöillä ja paloturvallisuudella. Lisäksi näin saatiin tilaa rakuunoille tärkeille ratsupihoille.[384]

Sotilaatkin puolsivat ylihallituksen kantaa. Ennen rakennustöiden alkua päällikköhallituksen adjutantti everstiluutnantti Blåfjeld esitti jopa harkittavaksi kasarmien korvaamista yhdellä isolla kivirakennuksella, jolloin alueelle olisi saatu lisää tilaa. Yleensä Blåfjeld kannatti mahdollisimman monen puurakennussuunnitelman muuttamista kiviseksi, jolloin säästettäisiin ajan mittaan korjauskustannuksia.[385] Muutoksia ei kuitenkaan toteutettu. Joka tapauksessa vielä vuonna 1895 Finsk Militär Tidskriftissä ilmestynyt Lappeenrannan kasarmirakennuksista kertova artikkeli piti kolmikerroksista konstruktiota edullisempana eskadroonien majoitustapana kuin esimerkiksi yksikerroksisia puukasarmeja –  jos olisi rakennettu kuudelle eskadroonalle yksikerroksiset kasarmit, olisi joukkojen tarvitsema vapaa tila jäänyt liian vähäiseksi.[386]

Lappeenrannan kasarmialueen rakennukset ja toiminnot eriytettiin saksalaisten kasarmien tapaan toisistaan –  vältettiin siis yhtenäistä rakennusblokkia. Majoituskasarmeissa oli lisäksi saksalaiseen tapaan sivukäytävä. Tätä oli sovellettu ennenkin suomalaisessa sotilasarkkitehtuurissa.[387] Varhainen esimerkki siitä on Helsingissä. Katajanokan merikasarmin jälkeen seuraava merkittä sotilasrakennus eli Suomen opetuspataljoonan kasarmi, myöhemmin Kaartin kasarmina tunnettu, poikkesi miehistökasarmin pohjakaavassa Katajanokan avoimesta kasarmisaliratkaisusta.

Sinisalon mukaan Engel noudatti vuonna 1818 laatimissaan piirustuksissa miehistökasarmin pohjakaavassa Suomen sotaväen ylitarkastajan H. C. Reuterskiöldin ohjeita. Tämän mielestä mukavan ja terveellisen asumisen vuoksi oli mitoitettava erilliset majoitustilat aina 18– 20 miehelle. Tupien edessä tuli olla leveä sivukäytävä, jota voisi käyttää aseharjoitteluun ja sulkeisiin. Käytäviin voisi tarvittaessa majoittaa reserviläisiäkin. Sivukäytävät sijoitettiin kasarmin kaikissa kerroksissa kadun puolelle, kahdeksan tupaa ja porrashuone niiden keskellä riviin pihan puolelle.[388]

Sivukäytävä rakennettiin asevelvollisuuslain aikana läänien tarkka-ampujapataljoonien puukasarmeihin sekä Helsingissä Uudenmaan pataljoonan kasarmiin. Lappeenrannan rakuunain kolmen kasarmin U-volyyminen ja sivukäytävällinen pohjakaava muistuttaakin samoja ratkaisuja. Erityisesti Lappeenrannan kasarmit lähestyvät Uudenmaan pataljoonan tiloja sisäänkäynnin järjestelyssä. Molemmissa se oli julkisivun puolella eli U:n ulkosyrjällä, rakennuksen keskiosassa.[389]

Lappeenrannan rakuunakasarmit jatkoivat kotimaista perinnettä ja liittyivät samalla 1700-luvun sotilaskaavoituksen ja rakentamisen tapaan myös ajanmukaisiin eurooppalaisiin valtavirtauksiin. Kasarmialueen suunnittelija Sebastian Gripenberg oli jo ulkomaisissa joukoissa palvellessaan tutustunut kasarmirakentamiseen ainakin Venäjällä ja Itävallassa. Opintomatkoillaan hän lienee perehtynyt muidenkin Euroopan maiden vastaaviin tapoihin.

Voidaan lisäksi todeta, miten rakuunakasarmien jäsentely muistutti ratkaisuiltaan ylihallituksen kirjastossa olevan Deutsches Bauhandbuchin ratsuväkikasarmeja varten laadittua mallipiirustusta ja varsinkin samassa kirjassa esitettyä, Tilsitiin viidelle eskadroonalle rakennettua kasarmialuetta. Suomen rakuunarykmentin alueen asemakaava on ratkaistu sotilaiden majoitustilojen, erillisten talousrakennusten ja tallirakennusten rajaamien kolmen ratsastuspihan osalta samoin kuin Tilsitissä.[390] Saksalainen teos painettiin vuonna 1884, siis vain viisi vuotta ennen Lappeenrannan kasarmien suunnittelun alkua. Hyvällä syyllä voi myös olettaa, joskaan ei aukottomasti todistaa, Gripenbergin tutustuneen niihin mallipiirustuksiin saatuaan tehtäväksi suunnitella Suomeen kokonaan uuden rakennuskoostuman, ratsuväen kasarmialueen. Ainakin hän saattoi tutustua ylihallituksen kirjastoon tunnollisena virkamiehenä ja uutena ylijohtajana.

Gripenbergin suunnitelmaa ei voi kuitenkaan pitää kopiona mainitusta kirjasta, vaan hän sovelsi hyväksi havaittua mallia kasarmien pohjakaavoissa ja varuskunta-alueen asemakaavassa. Samaa kasarmirakennusten pohjakaavan sovellusta edustivat myös helsinkiläinen Uudenmaan tarkka-ampujien kasarmi, joka itse asiassa muistutti eurooppalaisia vertailukohtia enemmän kuin Lappeenranta, ja myös läänien tarkka-ampujapataljoonien komppaniakasarmit.

Kasarmien julkisivut oli linnoituksen 1700-luvun sotilaskasarmien tapaan tehty tiilestä. Gripenberg jätti kuitenkin tiilen rappaamatta. Ylihallituksen vuosikertomuksen mukaan rappaamattomuus sekä ulkoa että sisäpuolelta johtui säästäväisyyssyistä.[391] Lisäksi on lisäksi huomattava, että punatiilirakentaminen oli Suomen julkisessa rakentamisessa verraten yleistä. Jo 1850-luvulta lähtien alettiin korjauskustannusten säästämiseksi välttää julkisten rakennusten rappaamista. Voi myös todeta, että aivan kasarmialueen viereen juuri ennen sen rakentamista valmistuneessa koulurakennuksessa oli punatiiliset rappaamattomat julkisivut. Pääkaupungin Uudenmaan pataljoonan kasarmit olivat punatiilisiä ja Gripenberg oli itsekin suunnitellut jo aiemmin punatiilisiä rakennuksia.[392]

Punatiiliset, gotiikasta tai renessanssista koristeaiheensa poimivat tiilikasarmit olivat yleisiä muuallakin romantiikkaa ja historismia elävässä Euroopassa. Ainakin Saksan ja Itävallan kasarmirakennukset jätettiin usein rappaamatta. Puuttumatta tarkemmin ulkoarkkitehtuurin historiallisiin esikuviin tai arkkitehtuurin viestiin kansalaisille mainittakoon kuitenkin, miten Suomen rakuunarykmentin lääkäri Maximilian Buch vuonna 1891 Euroopan kasarmialueille suuntautuneen opintomatkansa raportissa muun muassa luonnehti erään Wienin keskustassa sijainneen kasarmin muistuttuvan keskiaikaista linnoitusta.[393]

Suomen rakuunarykmentin kasarmien ulkoarkkitehtuuri on kuitenkin huomattavasti hillitympää kuin Buchin Wienissä näkemät kasarmit. Lappeenrantalaisen tyylin lähtökohtia selviteltäessä todettakoon ensin, että pääosa rakennuksen pinnan koristeaiheista sekä jako korkeampaan keskiosaan ja sivurisaliitteihin esiintyi yleisesti Suomen rakennustaiteessa 1800-luvulla.[394] Kiintoisa vertailukohta on hiukan aiemmin valmistunut Uudenmaan pataljoonan kasarmikoostuma. Tähän verrattuna Gripenberg käytti erilaista ja kuten edellä on mainittu, hillitympää muotokieltä.

Rakuunakasarmien arkkitehtuurin voi ainakin osin liittää Gripenbergin tyyliin. Urho Åberg luonnehti Gripenbergin kuolinvuonna 1925 oman aikansa käsitysten mukaisesti tämän arkkitehtuuria ja totesi sen liittyvän lähinnä 1800-luvun loppupuolella vallalla olleeseen renessanssiin. Tyyli ei Åbergin mielestä suvainnut ehjiä rauhallisia pintoja, vaan käytti ylenmäärin erilaisia arkkitehtonisia motiiveja ja sijoitteli tuhlaillen fasadeihin ornamentteja ja pintakoristeluja.

Åbergin mukaan Gripenberg kuitenkin pyrki selvempään ja rauhallisempaan arkkitehtoniseen jäsentelyyn kuin tyylin tyypillisten edustajien. Hän näki Gripenbergin etsineen taiteellisia vaikutuksia eri rakennusosien keskinäisten suhteitten avulla Frans Sjöström tavoin, jonka oppilaana ja toimistoapulaisena hän aikaisemmin oli.[395]

Eri rakennusosien keskinäisen suhteen merkitykseen rakuunakasarmien arkkitehtuurissa viittaa myös Gripenbergin allekirjoittamassa ylihallituksen vuosikertomuksessa ainoa niiden tyyliä arvottava lause. Siinä mainitaan kasarmien osin kaksi-, osin kolmikerroksisesta rakennustavasta: "Tällä rakennustavalla voittivat – –  rakennukset ulkomuodoltaan– – ".[396] Gripenberg näyttää siis rakuunakasarmeissa kuten usein muussakin arkkitehtuurissaan valinneen tehokeinoksi mieluummin rakennusosien ryhmittelyn tiilipinnan runsaan koristelun sijasta. Tähän liittyen voi pitää sivurisaliittien ja korkeamman keskusosan kattojen komplisoituja taitoksia ja suhteita merkittävänä osana rakennusten arkkitehtuuria.

Rakuunakasarmien ulkoarkkitehtuuriin nähden todettakoon vielä, että nyt toteutettiin Suomen ensimmäistä tämänkaltaista instituutiorakennusta. 1800-luvun lopun arkkitehtien tärkeimpänä tehtävänä onkin todettu uusien instituutiorakennusten kehittäminen uusille yhteiskuntatekijöille. Tehtävä toteutettiin ulkoarkkitehtuurin osalta etsimällä historiasta uudelle rakennukselle sen käyttöä vastaava tyyli.[397]

Asevelvollisuuslain sanelemalle uudelle instituutiolle, asevelvollisuusarmeijalle rakennettujen maaseutukaupunkeihin sijoitettujen puukasarmien tyyliksi valittiin klassismi. Sen puitteissa viittaus sotilaisiin ja sotilaallisuuteen hoidettiin selkeästi klassismin perinteistä muotokieltä käyttäen valitsemalla ulkoarkkitehtuurin pylväsmalliksi karu doorilainen järjestelmä.

Viljon mielestä vuosien 1875– 1895 välisen arkkitehtuurin tyyli ei ollut kovin yhtenäistä, vaan siinä näkyivät monet tekijät, esimerkiksi arkkitehdin oma maku ja muoti. Siten sen kauden arkkitehtuurista puuttuu selkeä normisto, ja yksittäisten arkkitehtien tuotannossakin erottuu tyylimuutoksia.[398]

Hiukan myöhemmin Helsinkiin rakennetun Uudenmaan pataljoonan tiilisiin miehistökasarmeihin sovelletussa pyörökaarityylissä esiintyi gotiikan ja renessanssin aiheita. Lappeenrannan rakuunakasarmien tyyli taas siirtyi klassismin aiheisiin. Helsingissä käytettiin gotisoivasti ikkunoiden pyörökaaria, pyöröikkunoita ja kattoratsastajia. Nämä tyylielementit puuttuivat Lappeenrannasta. Sen sijaan Gripenbergin käyttämät tyylielementit –  koko pystyseinän mittaiset liseenit eli muurinauhat, ikkunankehykset ja liseenin "tukema" räystään alapuolinen friisi –  viittaavat klassismin ja osin toki renessanssinkin muotokieleen. Muutosta selittänee osin vuoden 1890 vaihteen tienoilla Suomen arkkitehtuurin suunnanmuutos. Ylihallitus siirtyi tällöin Viljon mukaan arkkitehtuurissaan klassismiin, ja ylijohtaja Gripenbergillä oli siinä ratkaiseva rooli.[399]

Sinänsä kasarmien ulkoarkkitehtuuri kytkeytyy Suomessa jo vuosikymmeniä aikaisemmin esiintyneeseen vapaaseen klassismiin. Kasarmien liseenit kyllä kantavat periaatteessa räystään alla sijaitsevaa friisiä, mutta friisinä toimivat ullakon ikkunat ja niiden väliset kasetit. Lisäksi kolmannen kerroksen osoittava vaakalista on luonteeltaan atektoninen  –  liseenit kannattavat vain kattokerrosta.[400]

Kasarmirakennusten seinäpinnan sinänsä yksinkertaisen jäsentelyn juuret ulottuvat siten perinteisen klassismin aiheiden ohella muuallekin ajan tyyleihin. Jotkut julkisivujen yksityiskohdat on esimerkiksi liitetty englantilaiseen Tudor-gotiikkaan.[401]

Siirtyminen puukasarmeista punatiilikasarmeihin voidaan liittää myös yleisempään muutosprosessiin yksikerroksisten puutalojen leimaamista esiteollisista kaupungeista kohti teollistuneen yhteisön kivikaupunkeja. Tältä kannalta tarkka-ampujapataljoonien puiset ja yksikerroksiset kasarmialueet noudattavat perinteisen suomalaisen ruutukaavaan rakennetun puukaupungin rakennustapaa. Punatiiliset, historistista arkkitehtuuria edustavat kasarmit taas ilmentävät muuttunutta kaupunkia, johon teollistuminen oli jo tuonut mukanaan tiilisiä tuotantorakennuksia.

Jäljempänä Suomen rakuunarykmentin kasarmialueen rakennuskohtaisessa kuvauksessa ei enää puututa tarkemmin erillisten rakennusten valmistumisjärjestykseen tai yksittäisiin rakennustöihin. Rakennuksen nimen jäljessä oleva numero vastaa ylihallituksen rakennuspiirustusten rakennusnumerointia. Numero viittaa myös kaavion rakennusnumerointiin.[402]

Kasarmialueen rakennus n:o 1, yksikerroksinen rykmentinkomentajan talo, sijaitsi alueen länsirannassa hiukan kauppias Reichardtin huvilasta kaakkoon. Pohjakaavaltaan u-volyymiseen rakennukseen oli kaksi sisäänkäyntiä u:n sakaroista, jotka olivat kohti ylärinteen puolella kulkevaa tietä. Talon tienpuoleisella sivulla sijaitsi keskellä iso kolmeikkunainen ruokasali, jonka molemmilla puolilla olivat palvelijoiden tilat, eteiset ja keittiö. Järven puolella sijaitsi neljän huoneen –  lastenhuoneen, makuuhuoneen, salongin ja rakennuksen kulmassa sijaitsevan huoneen  –  ryhmittymä. Huoneita liittivät yhtenäiseksi tilasarjaksi lähellä ulkoseinää samalla tasolla sijaitsevat kaksoisovet: avattuina ne tarjosivat rakennuksen päästä päähän vapaan näkymän. Keskellä sijaitseva salonki oli huoneista suurin ja siitä johti ovi tien puolella taloa sijaitsevaan ruokasaliin. Toiminnoiltaan rakennus jakautui kahteen osaan. Lähempänä Reichardtin huvilaa sijaitseva pää oli rykmentin komentajan ja hänen perheensä käytössä. Siellä oli kaksi lastenhuonetta, keittiö, palvelijanhuone ja makuuhuone. Talon toinen pää voitiin omine sisäänkäynteineen eristää virka-asioiden hoitoon. Tätä kuvastaen merkittiin kahden tämän päädyn huoneen käyttötarkoitukseksi piirustuksiin "Herrns rum" –  täällä voitiin pitää muun muassa rykmentin upseereiden käskynjako.

Talon julkisivu koostui kahdesta ulkonevasta sivurisaliitista ja niiden keskelle jäävästä rakennusrungosta. Sivurisaliitteja korosti päätykolmio. Rikkaimmin muotoiltu oli rakennuksen "virallinen", virka-asioiden hoitoon tarkoitettu pääty. Sokkelin yläpuolen vaakalautojen jälkeen seurasi lyhyt vaakalistaan päättyvä pystylaudoitus. Tämän jälkeen seinän peitti kulmien pystylautojen rajaama vaakalaudoitus, kunnes tultiin parioven katoksen yläpuolelle. Siinä vaakalaudoitus päättyi vaakalistaan, jonka yläpuolella oli lyhyestä pystylaudasta koostuva horisontaali kaistale, joka palkiston tapaan "tuki" sen yläpuolella sijaitsevaa vaakalautaista karniisia. Näin päätyyn muotoutui klassisen arkkitehtuurin tympanonia jäljittelevä tila. Päätykolmion keskiosan peitti pystylaudoitus, ja keskelle sitä oli sijoitettu ullakolle avautuva y-kehyksinen ikkuna. Räystäslinjan alustaan oli sijoitettu konsolirivistö ja  päätykolmion katolle rakennuksen ainoa kattoratsastaja.

Muualla rakennuksessa tyydyttiin vaatimattomampaan muotoiluun. Seinien alaosassa oli vaakalaudan rajaama pystylaudoitus, varsinainen seinä oli vaakalaudoitettu ja räystään alaosa oli jälleen vuorattu pystylaudoituksella. Huomionarvoisaa oli kuitenkin pystyvuorauksen jäsentely. Siihen oli sijoitettu varsinaisesta seinäpinnasta ulkonevia lautoja friisimäiseksi kokonaisuudeksi. Alemman pystyvuorilaudoituksen ulkonevat laudat oli sijoitettu T-puitteisten ikkunoiden kehyslautojen kohdalle, yläosan pystyvuorauksessa "triglyyfit" olivat tiheämmässä. Siten laudoitus ei ollut pelkästään dekoratiivinen elementti, vaan seinäpinnasta ulkonevilla pystyillä laudoilla ja niiden jatkona olevilla ikkunakehyksillä luotiin klassismin tektoninen jäsentely –  illuusio siitä, että ne tukivat yläpuolella olevaa "friisiä".[403]

Komentajan asuinrakennuksen ulkorakennus (rakennus n:o 2) sijaitsi asuinrakennuksen pohjoispuolella, Reichardtin huvilatontin vieressä. Rakennus oli suorakaiteen muotoinen ja satulakattoinen. Molemmissa päädyissä oli kapeat eteiset. Toisessa päädyssä oli rengille tarkoitettu eteisen ja lämmitettävän tuvan muodostama asunto, keskellä vaunuliiteri, toisessa päädyssä talli, josta pääsi myös ullakolle, ja viimeisenä rakennuksen kapeammassa päätyosassa kahden erillisen huoneen muodostama käymälä. Sinne johtivat ulkoportaat komentajan talon puolelta sekä myös ulkorakennuksen takaa.

Rakennuksen julkisivussa oli jykevähkön sokkelin päällä olevan vaakalaudan päälle sijoitettu lyhyt pystylaudoitus, sitten seurasi pääosan seinäpinnasta kattava vaakalautavuoraus ja räystään alla jälleen pystyvuoraus. Julkisivun jaottelivat osiin laudasta muodostetut pystypilasterit sijoitettuina väliseinien kohdalle. Näin julkisivusta muodostui symmetrinen sommitelma keskustassa kaksi-ikkunainen vaunuvaja. Keskellä oli kuusipeilinen vaunuvajan ovi, jonka peilit oli vuorattu vinolaudoilla. Tallin toisella puolella oli rengin asunto, jossa oli kuusiruutuinen ikkuna. Tallin ovi vastasi rakenteeltaan vaunuvajan ovea, mutta sen yläosassa oli lisäksi ikkuna.[404]

Upseerien asuinrakennus n:o 3 sijaitsi Reichardtin huvilan pohjoispuolella. Muiden upseeritalojen tapaan se oli sijoitettu Upseeritien ja rannan väliin. Sebastian Gripenbergin allekirjoittamien piirustusten mukaan rakennus oli tarkoitettu adjutantin, eläinlääkärin, ratsumestarin ja neljän nuoremman upseerin käyttöön. Kaksikerroksinen aumakattoinen rakennuksen pohjakerros oli kivestä ja yläkerros puusta. Siihen oli kaksi sisäänkäyntiä päistä ja kolmas tienpuoleiselta pitkältä sivulta. Järven puoleiselle sivulle oli sijoitettu molempiin kerroksiin yhteensä neljä parveketta. Pitkän sivun sisäänkäynnin jatkona oleva käytävä ulottui puoliväliin rakennusta. Käytävästä oli portaat yläkertaan sekä ovet molemmille puolille alakerran keskiosassa kulkevaa eteiskäytävää. Keskiosan sisäänkäynti jakoi siten osittain talon kahteen erilliseen huoneistokokonaisuuteen. Kummallakin huoneistolla oli oma keittiönsä rakennuksen tienpuoleisissa kulmissa. Päätyjen ovista päästiin porraskäytäviin ja niistä juuri näihin molemmissa kerroksissa sijaitseviin keittiöihin.

Keskikäytävän kahteen osaan jakaman talon Reichardtin huvilan puoleinen osa oli isompi kuin toinen puoli. Siellä sijaitsi keittiön lisäksi tien puolella kaksi nuoremmille upseereille tarkoitettua huonetta. Niihin oli käynti eteiskäytävästä ja niitä yhdisti vielä toisiinsa väliovi. Eteiskäytävästä pääsi myös rakennuksen päädyssä sijaitsevaan kapeaan huoneeseen ja siitä taas eteläisimpään kulmahuoneeseen. Tästä oli edelleen sisäänkäynti isoon huoneeseen jossa oli myös parveke. Sen käytävän puoleiset kulmat oli taitettu. Parvekehuoneesta oli taas ovi seuraavaan huoneeseen ja vielä sen jatkona oli yksi pieni huone. Kaikki nämä huoneet oli merkitty nuorempien upseereiden käyttöön –  rannanpuoleisten neljän huoneen pariovet oli sijoitettu samaan linjaan lähelle ikkunoita. Näin voitiin saada huoneista yhtenäinen tila. Kaikista huoneista lukuun ottamatta sisäänkäynnin jatkona sijainnutta pientä huonetta oli kuitenkin myös ovi suoraan eteiskäytävään. Huoneet voitiin siis muunnella erillisiksi asunnoiksi tai yhtenäiseksi huoneistoksi. Pohjoispäädyn huoneet oli sijoitettu yhdeksi neliömäiseksi huoneistoksi. Pääsisäänkäynti johti pieneen eteiseen. Tien puolella oli makuuhuoneeksi merkitty huone, josta oli käynti pieneen huoneeseen ja edelleen jo aiemmin mainittuun kulmakeittiöön.

Rannan puolella sijaitsi kolme huonetta. Keskellä oli salonki, talon toisen päädyn parvekehuoneen tapaan kulmistaan taitettu ja suurempi kuin muut huoneet. Siitä oli myös ovi parvekkeelle. Salongin toisella puolella oli suorakaiteen muotoinen huone ja kulmassa ruokasali. Yläkerran huonejako vastasi alakerran huonejakoa. Reichardtin huvilan puoleinen pääty oli kuitenkin yhtenä huoneistona, kun alakerran vastaavat huoneet olivat useamman nuoremman upseerin käytössä.

Hieman viettävään maastoon sijoitetussa asuintalossa oli järven puolella jykevistä harkoista muurattu sokkeli. Kivijalka nousi niin korkealle, että siihen voitiin rakentaa koko talon mittainen kellari. Sokkelin päällä lepäsi alemman kerroksen muodostava tiilinen asuinkerros. Tämän päällä oli puinen yläkerta sekä korkea aumakatto. Rakennuksen ulkoarkkitehtuuria luonnehtivat pitkät horisontaaliset sokkelin ja asuinkerrosten sekä niiden välisten voimakkaasti profiloitujen listojen muodostamat lamellit. Julkisivua elävöittivät ikkunan kehyslaudat. Näissä oli erityisesti rakennuksen keskikohtaa korostettu muotoilemalla kehyslautoja monipuolisemmin ja suurentamalla ikkunoita. Tiilisessä alakerrassa oli ikkuna-aukkoja tyydytty koristamaan ylä- ja alapuolelta vaakasuorilla koristelistoilla, mutta alakerrassakin olivat keskimmäiset kaksi ikkunaa leveämmät.

Toinen julkisivuja rikastava tekijä olivat sveitsiläistyyliset parvekkeet ja ulkoportaat katoksineen. Alakerran parvekkeita tuki neljä klassisistista pylvästä, joiden keskelle oli avattu oviaukko sokkelikerroksen kellariin. Vielä on ulkoarkkitehtuurista huomattava rakennukselle ulkonaista mahtavuutta antava korkea aumakatto ja friisimäinen räystäslista sen alapuolella. Korkeaa aumakattoa lienee pidettävä esteettisenä valintana, sillä ullakolle ei piirustusten mukaan johtanut portaita eikä siinä ollut ikkunoita. Sitä ei siis käytetty esimerkiksi säilytystilana.[405]

Upseerirakennukselle n:o 3 on läheinen vertailukohta sen viereinen upseerien asuinrakennus n:o 4. Sen piirustukset on Seb. Gripenberg päivännyt samana päivänä ja rakennusmateriaali, pohjakaava ja julkisivut ovat monin paikoin samankaltaisia. Identtisiä talot eivät kuitenkaan ole.

Pohjakaavassa rakennuksen n:o 3 suorakaiteen muotoiseen kokonaisuuteen oli lisätty päihin pienet porraskäytävien muodostamat ulokkeet. Siten pohjakaavasta muodostui u-volyyminen kokonaisuus. Rakennuksen n:o 3 tapaan oli nelosessa  keittiöt taloon kulmissa, ja sen pohjakaava noudatti kolmosen tapaan järjestelmää, jossa rakennuksen jakoi huoneistoihin keskiosan pääsisäänkäynnin jatkona oleva, puoleen väliin rakennusta ulottuva porraskäytävä/eteinen ja siitä erkaneva, huoneiden koon mukaan polveileva keskikäytävä. Huonetilat oli jäsennelty samoin kuin rakennuksessa kolme. Kullakin neljällä eskadroonanpäälliköllä oli talossa eteisten ja keittiön lisäksi viisi huonetta.

Nelosen julkisivut poikkesivat kolmosesta runsaammin koristeltuina. Kolmosen tapaan rakennus jakaantui kolmeen horisontaaliin lamelliin –  sokkeliin, tiiliosaan ja vaakalaudoitettuun yläkerrokseen. Kun rakennuksessa kolme oli muun muassa ikkunoita suurentamalla pyritty korostamaan julkisivun keskiosaa, korostettiin rakennuksessa neljä rakennuksen kulmia. Tien puolella tähän viittasivat jo sivurisaliitit, ja rannanpuoleisessa julkisivussa reunimmaiset ikkunat olivat isompia ja kehykset koristellumpia kuin keskiosassa. Toisessa kerroksessa oli kulmiinkin sijoitettu vaakavuorauksesta pystylaudoin erotetut päätykolmiot. Niiden koristeaiheena olivat yläkerran leveiden ikkunoiden lisäksi pienet ullakkoikkunat, räystäslinjassa rykmentin komentajan talon tapaan konsolirivi ja katolla kattoratsastaja.[406]

Upseeriasuntojen vieressä sijaitsi niiden ulkorakennus, rakennus n:o 5. Sen keskellä oli käymälä ja päädyissä varastohuoneet. Koska käymälän lattiataso nousi muuta rakennusta ylemmäksi, oli sinne johtava ovi molemmille sivuille viettävine portaineen nostettu keskellä rakennuksen pitkää sivua. Varastoihin päästiin päätyihin rakennettuja luiskia pitkin. Pystylautavuoratussa rakennuksessa oli vielä kaksi ilmanvaihtotorvea.[407]

Upseerien asuintalojen käyttöön rakennettiin myös yhdistetty pesutupa ja leipomo, rakennus n:o 5A. Tiilinen suorakaiteen muotoinen ja satulakattoinen rakennus sijaitsi hiukan komentajan talosta pohjoiseen, upseeritalojen editse kulkevan tien toisella puolella. Talon pohjakaava oli hyvin yksinkertainen. Ovi oli toisessa päädyssä, jossa olevasta eteisestä oli käynti alakerran leipomo- ja pesutupaan sekä matalampaan toiseen kerrokseen. Kaksi leivinuunia ja lämmitettävä pesupalju sijaitsivat talon toisessa päädyssä. Yläkerta avattavine puuluukkuineen lienee tarkoitettu pyykin kuivatukseen. Tiilifasadia koristi vain kerrosten välien lista ja ensimmäisen kerroksen kaksoisikkunoiden pyörökaariset kehykset. Ainoastaan tässä rakennus näyttää käytetyn pyörökaarta edes jossain määrin julkisivun detaljoinnissa.[408]

Tärkeitä rakennuksia kasarmialueella olivat rakuunarykmentin henkilöstökerhot. Alipäällystön kerhohuoneisto oli sijoitettu Lappeenrannan kansakoulun viereisen asuinrakennuksen toiseen päätyyn –  nykyisin kerholla on oma rakennuksensa. Upseerikerho toimii kuitenkin edelleen samassa rakennuksessa kuin rakuunarykmentinkin aikana. Upseerikerhojen on katsottu olleen suomalaisten joukkojen keskuudessa tärkeitä etenkin naimattomille upseereille. Kerholla syötiin muun muassa aamiainen ja juotiin päiväkahvi. Lappeenrannan tapaisissa maaseutukaupungeissa, joissa upseerikerhoilla pidettiin muun muassa teatterinäytäntöjä ja konsertteja, kerhon merkitys sosiaalisessa elämässä oli lisäksi tärkeä.[409]

Upseerikerho (rakennus n:o 6) suunniteltiin kaksikerroksiseksi puurakennukseksi. Se sijoitettiin länsirannan tien eteläpäähän. Kerhotalon yläkerroksen päädyissä sijaitsivat asunnot naimattomille upseereille. Niillä oli oma sisäänkäynti päädyistä portaikon ja eteisen kautta. Matalammassa keskiosassa sijaitsevasta vestibyylistä pääsi musiikkilehterille, joka avautui ensimmäisen kerroksen juhlasaliin.

Sali toimi ensimmäisen kerroksen pohjakaavan keskipisteenä, jota korosti lähes kuuden metrin huonekorkeus ja seinien pilasterikoristelu. Sali avautui järven puoleiselle terassille, jolta oli hieno näköala. Salin toisella puolella sijaitsi ruokasali ja pieni kulmahuone. Toisella puolella oli salin viereisen huoneen käyttötarkoitukseksi merkitty biljardisali. Päädyssä oli kaksi upseeriasunnoksi merkittyä huonetta. Tien puolella rakennusta oli keittiötilat, palvelijahuoneet, pääovelta saliin johtava eteinen ja yksi upseeriasunto.

Rakennuksen pääjulkisivu avautui järvelle. Upseerikerhossa Gripenberg varioi pohjakaavan H-teemaa piirtämällä rakennuksen keskiosan matalammaksi kuin sivusiivet, siis päinvastoin kuin esimerkiksi sotilaskasarmeissa, joissa keskiosa oli korkeampi. Gripenberg kuitenkin korosti keskiosaa avaamalla salista koko huoneen korkuiset ikkunat terassille ja muodostamalla sivusiipiin juhlasalin puoleisiin sivuihin kokonaan uudet pilastereilla erotetut, konsolein ja vertikaalisin ikkunasommitelmin korostetut päädyt. Julkisivun pystylautaverhousta jäsenteli sokkelin yläpuolella ensin vaakalista alakerroksen ikkunoiden alareunan tasalla ja toinen rakennuksen yläosassa, josta pystylaudoitus jatkui räystäslinjaan saakka.[410]

Rakuunarykmentin kanslia (n:o 7) sijoitettiin kasarmialueen ylätasanteen äärimmäiseen etelänurkkaan, osapuilleen samaan linjaan kuin kolme kasarmirakennusta. Kuten aiemmin mainittiin, vältettiin rakennuksessa senaatin toivomuksesta taitettuja seiniä. Siitä tuli siis suorakaiteen muotoinen –  ja epäilemättä halvempi kuin pohjakaavaltaan monimutkaisempi ehdotus. Satulakattoiseen puurakennukseen oli kaksi sisäänkäyntiä. Kasarmialueen puolella pitkän sivun keskellä olevasta ovesta päästiin eteiseen, jota tarvittaessa käytettiin myös sotaoikeuden odotushuoneena. Sen toisella puolella oli käymälä ja kassanhoitajan huone, toisella puolella vanhemman kirjurin kaksihuoneinen asunto. Sotaoikeuden istuntosalina oli eteisestä suoraan eteenpäin sijainnut kolmi-ikkunainen arkistohuone. Sen toisella puolella oli huone taloudenhoitajalle ja vanhemman kirjurin asuinhuoneiden vieressä kolmelle kirjurille tarkoitettu asuinhuone. Kirjureiden asuntojen ulko-ovi oli rakennuksen päädyssä, josta pääsi myös ullakolle.

Rakennuksen järvelle päin avautuvan julkisivun järjestely oli selkeän klassistinen. Rakennus oli vuorattu sokkelista lukien pysty-, vaaka- ja pystylaudoitusvyöhykkein. Vaakalaudoitus peitti siten seinän keskiosan. Tätä lautavuorausta sitten jäsenneltiin eri vuoraukset erottavien vaakalautojen ja vuorauksen päällä olevien pystylautojen avulla. Vaakalaudoin luotiin illuusio palkistosta ja pystylaudoin pilastereista tai pylväistä, jotka tukivat palkistoa ja viime kädessä rakennuksen kattoa. Kulmapilasterit ja kaksi muuta pilasteria jakoivat julkisivun kolmeen eri lohkoon. Keskellä sijaitsi kolmi-ikkunainen osa, jonka takana sijaitsi sotaoikeuden istuntosali. Laidoilla olivat symmetrisesti kaksi-ikkunaiset päätyosat. Julkisivun symmetriaa korosti savupiippujen sijainti sen pystypilastereiden kohdalla. Poikkeuksena rakennuksen julkisivun muuten tektonisesta käsittelystä voidaan pitää ikkunoiden kehysten käsittelyä. Ikkunakehysten kohdalla oli alempaan pystylaudoitukseen sijoitettu seinäpinnasta ulkonevat pilasterit, jotka "kannattivat" ikkunoiden kehyslautoja. Niiden jatkeena ei kuitenkaan ollut rakennuksen yläosan vaakalautaa kannattavia pilastereita, vaan sitä "tuki" ainoastaan julkisivun neljä korkeaa pilasteria. Kenties alareunan lyhyillä pilastereilla haluttiin vain luoda illuusio jykevästä perustuksesta ja muualla pyrittiin kevyempään vaikutelmaan.

Rakennuksen päätyjulkisivussa vuorilaudoitus jatkui Seb. Gripenbergin allekirjoittamien piirustusten mukaan samanlaisena kuin pitkällä sivullakin. Päätyyn ei ollut sijoitettu lainkaan ikkunoita paitsi ullakolle valoa antavaa pientä ikkunaa ja sen alla oven päällä sijainnutta pientä ikkunaa. Niiden välissä oven yläpuolella oli pieni katos. Päädyssä ei ollut julkisivua jaottelevia pilastereita lukuun ottamatta kulmien pystypilastereita, jotka "kannattivat" päädyn kehyslaudoilla seinäpinnasta irrotettua päätykolmiota.[411]

Kanslian ja upseerikerhon yhteinen ulkorakennus (n:o 8) sijaitsi niiden välisessä rinteessä. Rakennus oli muuten puinen, mutta rinnetontin vuoksi oli alarinteen puolella yli kaksi metriä korkea maanpäällinen kellarikerros. Sinne oli käynti alarinteen puolelta, yläkertaan ylärinteen puolelta eli kanslian suunnasta. Rakennuksen luoteispäädyssä oli käymälä ja keskellä halkoliiteri. Nämä toiminnot toistuivat molemmissa kerroksissa. Toisessa päädyssä sijaitsivat alakerrassa kellari ja yläkerrassa ruoan ja jauhojen varastotila. Kellari- ja varasto-osasta ei ollut ovea muualle rakennukseen, mutta siellä oli muusta rakennuksesta poiketen portaat yläkerroksesta alakertaan. Ruokaosastoa lukuun ottamatta alakerta oli eriytetty kerholle ja yläkerta kanslialle. Ulkoasultaan satulakattoinen rakennus oli koristelematon. Puuosan pääty oli pysty- ja alaosa vaakalaudoitettu. Käymäläpäädyssä oli lisäksi ilmanvaihtotorvi.[412]

Varuskunta-alueen kasarmit (n:ot 9, 10 ja 11) sijaitsivat alueen kaakkoisreunaa rajaamaan muodostetun esplanadin varrella. Keskenään samanlaisten rakennusten pohjakaavat olivat H-volyymisia. Keskiosaan oli kuitenkin sijoitettu siitä erkaneva, lähes yhdeksän metriä pitkä pesuhuoneen ja porraskäytävän muodostama sakara. Rakuunoiden makuusalit, tuvat, sijaitsivat rakennuksen esplanadin puoleisella sivulla. H:n sakaroissa oli tuvat, joihin oli merkitty 27 vuodepaikkaa. Vaakasakarassa oli kaksi tupaa, joissa molemmissa 28 vuodetta. Vuoteet oli tuvissa sijoitettu neljän vuoteen ryhmiin tuvan keskelle sekä yksittäisiin makuutiloihin sisäseinien puolelle. Keskellä tupia sijaitsivat välipohjia tukevat rautapylväät.

Vaakasakaran tupien välissä oli aliupseereiden käyttöön merkitty huone, jossa oli neljä vuodepaikkaa. Tuvista ja aliupseerien huoneesta oli käynti yli neljä metriä leveään käytävään. Siitä taas oli edelleen ovet H:n pystysakaroiden kasarmialueen puoleisiin tiloihin. Näitä olivat symmetrisesti vastapäisissä siivissä sijaitsevat varusvarasto ja vapaaehtoisten kahdeksalle hengelle mitoitettu tupa. Äärimmäisenä sakaroiden päissä sijaitsi kouluhuone ja pieni kanslia, toisessa päässä kenttävääpelin kaksihuoneinen asunto ja sen rakennuksen kulmassa sijainnut portaikko. Rakuunoiden portaikkona toimi jo edellä mainittu rakennuksen keskiosasta ulkoneva pesuhuone/portaikko.

Pohjakaava oli ensimmäisessä ja toisessa kerroksessa lähes sama. Kolmannen kerroksen keskiosassa oli edelleen samat tilat kuin alemmissa kerroksissa, mutta huonekorkeus oli Seb. Gripenbergin allekirjoittamissa piirustuksissa pudotettu 4,59 metristä 3,67 metriin. Rakennuksen kolmikerroksista keskiosaa matalammissa H:n pystysakaroissa kolmannen kerroksen tilalla oli ullakko. Tästä oli kuitenkin poikkeus toisen sivusakaran kasarmialueen puoleisessa päädyssä, johon oli huonekorkeutta madaltamalla muodostettu kolme asuinkerrosta. Kolmannessa kerroksessa oli kaksi kahden huoneen asuntoa perheellisille plutoonan aliupseereille. (Huonekorkeudet olivat alkaen ensimmäisestä kerroksesta 3,35, 3,35 ja 3,15 metriä; muualla kasarmirakennuksessa 4.59 metriä).

Kasarmien pääjulkisivu oli kohti kaakkoa, kasarmialueen reunaa ja sinne suunniteltua puistokatua. Julkisivut jäsentyivät korkeammaksi keskiosaksi ja niiden sivurisaliiteiksi. Kaikissa oli aumakatto. Sivurisaliittien reunoihin tiilimuurauksella profiloidut kaksoisliseenit kannattivat räystään alaista friisiä. Sivusiipien keskellä oli päällekkäin kaksi valeikkunaa. Näiden päällä olevassa friisissä oli kaksi ullakolle valoa tuovaa pientä ikkunaa. Kolmikerroksiset keskiosat oli jaoteltu muurauksella ulkoseinästä profiloiduin liseenein kolmeen osaan.

Keskelle kahden liseenin väliin jäi suoraan aliupseerien tupaan johtava, rikkaasti koristellun kehyksen rajaama kaksoisovi, jonka päällä olivat toisen ja kolmannen kerroksen aliupseeritupien ikkunat. Sisäänkäynnin molemmille puolille jäivät julkisivulohkot, joissa oli neljä ikkunaa. Kolmatta kerrosta erottivat julkisivussa kolmannen kerroksen ikkunoiden alareunan tasolla kulkevat hammaslistat. Ikkunoiden yläosassakin oli hammaslista, joka aina ikkunoiden kohdalla muodosti niille osittaisen kehyksen. Ikkunoiden kehyksissä oli ylipäätään niukat koristeaiheet. Räystään alla kulkevassa friisissä oli aina ikkunarivistön kohdalla ullakkoa valaiseva pieni kaksoisikkuna.

Kasarmien sivujulkisivujen silmiinpistävin piirre oli rakennuksien erikorkuisten osien porrasteinen aumakatto. Jyrkimmillään se oli keskiosan miehistötupien yläpuolella, siis pääjulkisivulla, mutta porraskäytävän kohdalla se oli matalammalla. Nämä keskikaton osat yhdisti räystään alapuolella kulkeva friisi. Tämän tason alapuolella oli sivusiipien katto, jota myös kiersi räystään alapuolinen oma friisi. Siinä oli seinän ikkunarivistöjen kohdalla ullakon kaksoisikkunat. Sivuseinää jakoivat rakennuksen kulmissa ja keskellä kulkevat kaksoispilasterit kahteen osaan.

Näistä toisessa puistokadun puolella kahdessa kerroksessa olevat suuret kahdeksanruutuiset ikkunat valaisivat sivusiipien miehistötupia. Ikkunoiden yläpuolelle oli pääjulkisivun ikkunoiden tapaan muurattu U-volyymiset kehykset, toisen kerroksen ikkunoissa oli vielä alakehys, ja alemman kerroksen ikkunoiden alalistan muodosti seinäpinnasta erkaneva muurattu kehys. Toisen osan sivujulkisivusta muodostivat kasarmialueen puoleisissa osissa sijaitsevat kenttävääpelien ja vapaaehtoisten asuintilat. Kasarmien tämän osan madalletun huonekorkeuden aikaansaamat kolme asuinkerrosta näkyivät myös sivujulkisivun kolmessa kerroksessa olevista kuusiruutuisista ikkunoista. Niitä ei ylimmän ikkunarivistön alareunaa pitkin kulkevaa listaa lukuun ottamatta koristeltu. Alimman ikkunakerroksen tasalla johti asuntoihin vielä kaksoisovi.[413]

Päävartio (n:o 12) sijaitsi kasarmialueen itäkulmassa, julkisivu kohti alueen kaakkoisreunan esplanadikatua. Rakennus oli puinen, yksikerroksinen ja aumakattoinen. Pohjakaava oli T-volyyminen. Pitkässä siivessä sijaitsivat 12 arestiselliä keskikäytävän varrella. Ne olivat kooltaan 2,90 x 2,07 metriä, huonekorkeus 3.40 metriä. Sellien jatkona oli käymälä ja ullakolle vievät portaat. T:n lyhyessä osassa sijaitsivat vartiomiehistön huoneet. Keskellä oli iso, Seb. Gripenbergin allekirjoittamissa piirustuksissa vahtihuoneeksi nimetty huone, sen toisella puolella miehistölle tarkoitettu iso huone ja toisella puolella aliupseerien ja upseerien huoneet. Rakennuksen sisäänkäynti oli keskellä T:n lyhyttä osaa. Ulkopuolella oli leveä aidattu kuisti, johon oli askelmat kolmelta suunnalta. Kuistilta oli ovi noin kaksi metriä pitkään ja neljä metriä leveään, rakennuksen sisään vedettyyn tasoon. Tältä sisäkuistilta oli erillinen sisäänkäynti itäkulman upseerihuoneeseen ja toinen vahtihuoneeseen. Ulkokuistin portailta vahtihuoneeseen ja edelleen vahtihuoneesta sellien keskikäytävälle oli käynti suoraa linjaa pitkin.

T-volyymisen vartiorakennuksen pääjulkisivun muodosti T:n lyhyempi osa. Sokkelista kohosi muiden kasarmialueen puurakennusten tapaan pystylaudoitus, sen päällä vaakalaudoitus ja ylimpänä aumakaton räystään alla kasetoitu pääasiassa pystylaudasta muodostettu vyöhyke. Julkisivun sivuilla tyydyttiin koristeaiheissa kulmapilasteriin, ikkunoiden alareunan tasolla sijaitsevaan vaakalautaan ja niiden sivupuitteita alaosan pystylaudoituksen päällä "tukeviin" pilastereihin. Julkisivun koristeaiheet korostivat rakennuksen pääsisäänkäyntiä ja osoitti samalla sen takana olevan vartiohuoneen ja sellien keskikäytävän paikan. Kuistia kannattivat koristeelliset pilarit ja sitä koristi vielä balustradikaide. Sisäänkäynnin molemmin puolin olivat taas kaksitoistaruutuiset ikkunat ja kaksoisovelle oli veistetty klassistinen kehys. Oven yläpuolelle oli tehty pieni päätykolmio ja sen päälle kattoratsastaja.[414]

Rakuunarykmentin keittiö- ja ruokalarakennus eli artelli (rakennus n:o 13) sijoitettiin alueen kolmesta kasarmista keskimmäisen eteen, tallien ja maneesin reunustaman keskusaukion kaakkoisreunalle. Rakennuksen keskusosa oli ruokasalina, ja kummassakin päädyssä oli kolme erillistä keittiötä –  siis yksi keittiö kutakin eskadroonaa varten. Ruokala oli kokonaan avointa tilaa ilman väliseiniä. Kattoa tukivat kahdessa rivissä kulkevat pylväät. Näiden väliseltä osalta sisäkatto oli nostettu korkeammalle. Ruokalan seitsemän pitkää pöytää oli sijoitettu pylväiden väliin siten, että ne aina yhdistivät vastakkaisella puolella ruokalaa olevat pylväät. Ruokalaan oli –  paitsi keittiöistä –  myös kaksi sisäänkäyntiä suoraan ulkoa. Ne sijaitsivat keskusaukion puolella rakennusta ja olivat aivan ruokalaosan reunoissa. Keittiöihin käytiin päädyistä niiden välissä sijainneiden eteisten kautta. Molemmissa päädyissä oli siten kaksi eteistä. Kasarmien puoleisista eteisistä oli käynti myös rakennuksen kellariin. Se oli koko artellin ruokasalin laajuinen ja holvattu. Valoa sinne saatiin kahdesta kasarmien puoleisen sivun sokkeliin tehdystä aukosta.

Rakennuksen pääjulkisivu oli keskusaukion puolella. Fasadi koostui leveästä keskiosasta, sen reunoissa sijaitsevista, päätykolmioiden korostamista sivurisaliiteista, joissa olivat oviaukot, sekä risaliitteja hiukan kauempana sijaitsevista pulpettikattoisista reunimmaisista keittiöistä. Julkisivun vuorilaudoitus noudatti samaa järjestelmää kuin useissa muissakin kasarmialueen puurakennuksissa. Sokkelin yläpuolella oli pystylautavuoraus, sen päällä vaakalautavyöhyke, jossa sijaitsivat ikkunat, ja kolmantena räystään alla taas pystylautavuoraus. Artellissa ylimpänä oli vielä kasetointi. Vaihtelua lautapintaan saatiin aikaan jatkamalla ikkunoiden kehyslautoja lautapilasterein ja sijoittamalla rakennuksen keskiosaan ikkunoiden välisiin vyöhykkeisiin kasetoitua vyöhykettä "tukevat" lautapilasterit. Sivurisaliittien koristeaiheet olivat kuusipeiliset kaksoisovet, oven yläpuoliset katokset, katoksen yläpuolelle sijoitetut rombin muotoiset ikkunat ja päätykolmiot.[415]

Kun upseeriston asunnot sijoitettiin kasarmialueen länsireunaan lähelle Saimaan rantaa, päädyttiin alipäällystön ja perheellisen miehistön asunnot sijoittamaan kasarmialueen toiselle, kaupungin puoleiselle laidalle. Näistä kolmesta rakennuksesta kauimpana luoteessa oli rakennus n:o 14, yhdistetty verstas- ja asuinrakennus. Sen tiilirakenteisessa alakerrassa sijaitsivat työpajat räätälille, vaatteiden leikkaajalle, suutarille, satulasepälle, puusepälle ja asesepälle. Yläkerrassa sijaitsivat asuinhuoneet.

Rakennuksen pohjakaava oli selkeä. Pääjulkisivulla oli kaksi sisäänkäyntiä, jotka jatkuivat yli suorakaiteen muotoisen rakennuksen puolivälin ulottuvana eteiskäytävänä. Eteisistä oli ovet käytävän molemmin puolin sijaitseviin työhuoneisiin. Keskellä rakennusta sijaitseviin suuriin työhuoneisiin oli käynti molemmista eteisistä. Verstaitten eteiskäytävät päättyivät heti perimmäisten verstaiden oviaukkojen jälkeen muurattuihin seiniin. Näiden seinien takana sijaitsivat kuitenkin yläkerran asuntoihin johtavat portaikot, joiden ulko-ovi oli rakennuksen toiselta sivulta. Työhuoneet ja asuinrakennus oli siten eristetty toisistaan eikä niiden välinen kulku ollut sisäkautta mahdollista.

Yläkerroksessa porraskäytävien jatkona olleet eteiset ulottuivat läpi rakennuksen. Niistä päästiin asuinhuoneisiin. Toiseen päätyyn oli sijoitettu kolme yhden huoneen asuntoa komero- ja välieteistiloineen, toisessa päädyssä oli kaksi huoneen ja keittiön muodostamaa asuntoa. Keskellä rakennusta oli neljä yhden huoneen asuntoa, joista jokaiseen kuului vielä ikkunaton 2,6 x 2 metrin suuruinen huone.

Rakennuksen ulkoarkkitehtuuri oli koruton. Alaosan muodosti sokkeli ja reunoiltaan voimakkaasti profiloitu tiilinen osa. Sen yläpuolella oli kapea pystylaudalla vuorattu suikale, joka ulottui yläkerran ikkunoiden alareunan tasolla sijaitsevaan vaakalautaan. Siitä jatkui vaakalautavuoraus kasetoituun räystään alareunaan ja korkeahkoon aumakattoon asti. Ikkunat oli profiloitu niukasti –  tiilisessä alakerroksessa oli ikkunain yläosaan muurattu kehyslista, ja yläkerran kehyslautoja ei ollut koristeltu. Ikkunoiden sijoittelu korosti kuitenkin rakennuksen keskiosaa. Sekä verstashuoneisiin että yläkerran asuntoihin oli rakennuksen keskelle sijoitettu pari-ikkkunat. Näin muodostui rakennuksen pitkille sivuille oviaukkojen väliin kaksi pari-ikkunaa, kun rakennuksen päädyissä oli vain yhdet ikkunat.[416]

Yhdistetystä verstas- ja asuinrakennuksesta kaakkoon, aivan Nikolain linnakkeen vallien kohdalla, sijaitsi 16 perheellisen aliupseerin ja miehistön asuinrakennus n:o 15. Suorakaiteen muotoiseen puurakennukseen oli sisäänkäynti molemmilta puolin. Niiden jatkeena oli kaksi koko talon lävistävää eteistä, joista johtivat myös portaikot yläkertaan. Niiden molemmin puolin oli symmetrisesti sijoitettu keittiön ja huoneen asunnot. Porraskäytävästä oli ovi aina keittiöön, jonka jatkona oli suurempi asuinhuone. Toisen kerroksen huonejärjestely oli samanlainen. Yhteensä molemmissa kerroksissa oli kahdeksan kahden huoneen asuntoa.

Asuinrakennuksen julkisivu oli sokkelin päältä pystylaudoitettu ensimmäisen kerroksen ikkunoiden alareunan tasolla sijaitsevaan vaakalautaan asti. Siitä alkoi vaakavuoraus, joka jatkui räystäslistan friisimäiseen pystylaudoitukseen ja taas päätykolmioiden tasalla vaihtui kasetoinniksi. Julkisivuja elävöittivät ja oviaukkoja korostivat ovien yläpuoliset päätykolmiot. Ne käsittivät vaakalaudoituksen päälle sijoitetut, koko rakennuksen korkuiset pystypilasterit, niiden "tukeman" ikkunallisen päätykolmion, räystäslistan alapuolen kasetoinnin ja päätykolmion katon kattoratsastajan. Pystypilareiden väliin jäivät kaksoisovet ja niiden päälle sveitsiläistyyliset katokset. Niiden yläpuolella oli klassistisin ikkunapuittein varustettu porraskäytävää valaiseva ikkuna.

Päätykolmiota vaakalaudoitetusta vuorauksesta erottavien pilastereiden lisäksi oli vastaavat pilasterit sijoitettu myös rakennuksen kulmiin. Kiintoisa piirre pilastereissa oli se, että räystään alla oleva ja alimman ikkunakerroksen alapuitteena toimiva vaakalauta muodosti pystypilastereiden kohdalle klassistisen kapiteelia muistuttavan rakenteen. Pystypilastereiden jaotteleman julkisivun rakennetta voidaan kuvata kaaviolla a/b/aa/b/a, jossa a vastaa kolmea ikkunaa ja b päätykolmiota. Rakennuksen päätyjulkisivuissa ei ollut ikkunoita, ja vuorilaudoitus vastasi pitkän sivun pysty– vaaka– pysty -järjestelmää.[417]

Asuinrakennus n:o 16 sijaitsi muiden alipäällystön rakennusten jatkeena kasarmialueen poikki kulkevan tien kaakkoispuolella. Rakennuksen julkisivut ja pohjakaava olivat identtiset asuinrakennuksen n:o 15 kanssa lukuun ottamatta luoteispäätyyn sijoitettua alipäällystön kerhohuoneistoa. Siksi oli rakennettu suorakaiteen muotoisen rakennusrungon päätyhuoneistojen jatkoksi kapeampi, hiukan yli kolme metriä korkea ja seiniltään taitteinen lisäke. Näin muodostui alakerran kaksi päätyhuoneistoa ja lisäkkeen käsittävä kerhohuoneisto.[418]

Perheellisten aliupseerien asuinrakennusten n:o 14 ja n:o 15 välissä sijaitsi niiden ulkorakennus (rakennus n:o 17). Suorakaiteen muotoisessa puutalossa sijaitsi neljä varastohuonetta ja käymälä. Rakennuksessa ei käytetty erityisiä koristeaiheita, vaan pääosin vaakalaudoitettuihin julkisivuihin toivat vaihtelua vain ikkunat ja ovien vinolaudalla vuoratut peilit. Tilojen ryhmittely oli kuitenkin ratkaistu kiinnostavalla tavalla. Varastotilat oli sijoitettu ilmeisestikin hygieenisistä syistä rakennuksen päätyihin ja asuntojen puoleiselle sivulle. Niiden puolelta johti kuitenkin leveä porttikäytävä rakennuksen läpi toisella sivulla sijaitsevaan sisäpihaan. Sitä kiersi ylös nostettu terassi, jolta oli käynti käymälätiloihin.[419]

Kasarmialueen länsinurkkaan, aivan Saimaan rantaan, rakennettiin leipomorakennus (numero 18). Suorakaiteen muotoinen ja aumakattoinen rakennus tehtiin tiilestä. Ovi oli rinteen puolella, Siitä avautui eteinen, josta oli käynti myös ullakolle. Rakennuksen toisen puoliskon muodosti kolmiuuninen leipomo aputiloineen ja toisen osan holvattu makasiini, joka oli avoin koko rakennuksen leveydeltä. Julkisivuja koristivat ikkunoiden ja oven kehykset, sokkelin yläpuolelle ja rakennuksen kulmiin muuratut leveät liseenit sekä räystään alapuolen friisimäinen tiilikoristelu, jonka lomaan oli sijoitettu ullakon ikkunat.[420]

Rakuunarykmentin varusvarasto (rakennus n:o 19) sijaitsi kasarmialueen etelänurkassa kanslian vieressä. Se oli suorakaiteen muotoinen ja satulakattoinen puurakennus. Se oli ulkoasultaan vaatimattomasti koristeltu. Se oli vaakalaudoituksella vuorattu, ja laudoituksen päällä oli väliseinien kohdalla ja kulmissa pystylaudat. Ikkunoiden kehykset oli niukasti koristeltu. Kasarmeille päin sijoitetussa julkisivussa oli kolme vinolautapeileillä varustettua kaksoisovea. Rakennuksen pohjakaavan muodostivat päädyissä olevat varastohuoneet, joihin oli omat sisäänkäynnit. Keskellä oleva tila oli jaettu kahteen osaan, joihin molempiin oli ovet eri puolelta rakennusta. Kasarmeille päin olevan pitkän sivun puoleisesta huoneesta pääsi myös korkealle ullakolle, jonne oli myös rakennettu varastohyllyjä.[421]

Leipomon viereen rakennettiin yhdistetty sauna- ja pesutupa (rakennus n:o 20). Se oli leipomon tapaan tiilinen, suorakaiteen muotoinen ja aumakattoinen rakennus. Sille loi erikoisen ulkonäön puuluukuin varustettu korkea ullakkokerros. Se lienee rakennettu vaatteiden kuivatusta varten. Luukkujen osalta tavoiteltiin julkisivuun vaihtelua sijoittamalla laudoitus vuorotellen vaaka- ja pystysuuntaan. Luukkujen alapuolelle julkisivuun oli sijoitettu tiilikrenelointi, ja seinäpintaa reunusti leveä muurattu lista. Rakennuksen ikkunat olivat kuusiruutuisia ja lähes kehyksettömiä. Toisessa päädyssä olevan saunan kohdalla oli pitkille sivuille tehty valeikkunat. Koristeellisuutta rakennukseen toi katon koristeellisten savupiippujen ja puuluukuin varustettujen ilmanvaihtoputkien vaihtelu.

Rakennuksen toiseen päätyyn oli siis sijoitettu sauna. Sen lauteet olivat keskellä suorakaiteen muotoista tilaa ja kiukaat molemmissa päädyissä. Saunan vieressä oli pukuhuone ja huone, jossa lämmitettiin vettä. Väliseinän takana toisessa päädyssä oli pesutupa ja mankelihuone. Käynti ullakolle oli mankelihuoneen vieressä sijainneesta eteisestä. Vielä rakennuksessa oli erillisillä sisäänkäynneillä varustetut ammeellinen pesuhuone ja pieni pesutupa, jotka lienevät olleet tarkoitetut upseerien käyttöön.[422]

Leipomon ja pesutuvan koillispuolella, kasarmialueen rajalla sijaitsi paja (rakennus n:o 21). Se koostui suorakaiteen muotoisesta keskusrakennuksesta, jossa sijaitsivat kaksi väliseinän erottamaa pajaa. Keskiosaan oli liitetty kummallekin pitkälle sivulle kolme pienempää huonetta hiilen ja materiaalien säilytystä varten. Näiden huoneiden ulkoseinän suuntaisesti koko pajaa kiersi pylväiden varaan perustettu, hiukan yli rakennuksen puolivälin korkeuteen nouseva ulkokatos. Sen yläpuolella oli päätyseinissä isot puolikaaren muotoiset ikkunat.[423]

Tallit (n:ot 22, 23, 24, 25, 26 ja 27) oli sijoitettu kasarmialueen poikki kulkevan tien luoteispuolelle jättäen niiden väliin tuulelta suojattuja ratsastuspihoja. Kukin talli oli suunniteltu yhden eskadroonan tarpeisiin; kussakin niissä oli 116 pilttuuta. Pilttuut oli sijoitettu rakennuksen keskelle kahteen riviin sekä rakennuksen reunoille yhteen riviin. Siten koko tallin pituisten keskikäytävien molemmilla puolilla oli aina pilttuu. Ne olivat 6 jalkaa leveitä ja 10 jalkaa pitkiä. Pilttuitten lisäksi talleissa oli vielä "boxit" neljälle hevoselle.Tallien päädyissä olivat tilat kuivikkeita, heinää ja kauraa varten. Näiden säilytystilojen välissä oli eteiset, joista päästiin tallin keskuskäytäville. Niiden molemmin puolin oli tehty puiset juottokaukalot hevosille. Tallin keskellä oli ovet, joista päästiin kulkemaan tallin läpi.

Tallit tehtiin ylihallituksen suunnitelmien mukaan ilman vinttiä; katonkannattimet olivat näkyvissä sisäpuolelta. Kannattimien yläpuolella oli laudoitus kannattamassa sahajauhotäytettä. Sen päällä oli myös pärein peitetty laudoitus. Tallien pilttuiden lattiat olivat tiiviisti poljetusta savesta ja käytävät oli kivetty.[424]

Suorakaiteen muotoiset rakennukset oli vuorattu vaakalaudoituksella. Ulkoarkkitehtuurille oli ominaista matala seinäosa (3,90 metriä) ja korkea satulakatto (4,74 metriä). Katon korkeutta ja "goottilaisuutta" korosti vielä viisi ilmanvaihtoa varten katolle rakennettua ja vinoikkunoin varustettua hattua tai lanterniinia. Toisena kiintoisaa ja osittain myös gotiikasta muistuttavana piirteen kattoa tukeva puurakenne jätettiin sekä sisällä että ulkopuolella täysin näkyviin. Ulkopuolella oli säännöllisin välimatkoin sijoitettujen kattotukien väliin avattu seinän yläosaan pieni kaksoisikkuna,[425] jonka keskipuite oli aina pilttuiden seinämän kohdalla. Kutakin pilttuuta vastasi siten yksi ikkunaruutu. Rakennuksen keskellä olevia sisäänkäyntejä korostivat päätykolmiot. Myös rakennuksen kaksoisovien yläpuolella oli kolmion muotoiset, vinoruutuiset ikkunat.[426]

Eskadroonien tallien lisäksi oli trumpetistien ja kuormaston hevosille oma, pienempi talli (rakennus n:o 28). Rakennus oli erillään eskadroonien talleista. Se oli luoteisenkasarmialueen rakennusryhmän suurin rakennus. Sen ulkonäkö ja pohjakaava vastasi lähes täysin eskadroonien talleja.[427]

Sairaille hevosille tarvittiin kasarmialueella omat tallinsa. 24 hevoselle tarkoitettu sairastalli (rakennus n:o 29) oli kasarmialueen luoteisnurkassa, ortodoksisen hautausmaan vieressä. Rakennus oli ulkoasultaan vaakalaudalla vuorattu ja satulakattoinen. Pituutta sillä oli lähes 60 metriä. Hevosten pilttuut sijaitsivat aiempaan tapaan keskellä rakennusta. Uunit oli sijoitettu ulkoseinille. Savupiippujen ohella oli katolle vedetty myös ilmanvaihtotorvet. Talliin oli käynti päätyjen lisäksi myös pitkien sivujen keskeltä. Ilmeisestikin sairastallin tarvitseman paremman lämpöeristyksen vuoksi oli rakennukseen lisätty porstuat. Rakennuksen päädyissä sijaitsivat eläinlääkärin hoitohuoneet, apteekki ja varastohuoneita.[428]

Suuren sairastallin viereen oli rakennettu kahdeksalle hevoselle talli (rakennus n:o 29A). Suorakaiteen muotoiseen ja satulakattoiseen puurakennukseen oli käynti molemmista päädyistä. Keskelle oli sijoitettu kahdeksan pilttuuta ja kulmiin laitettu kaksi uunia. Kattorakennetta ja ullakkoa tukivat keskeltä pilttuiden kulmauksissa sijaitsevat pylväät. Ulkoarkkitehtuuriltaan rakennus oli suuremman sairastallin tapaan vaatimaton. Vaakalaudoituksella vuorattu seinäpinta jaoteltiin lohkoihin pystylaudoilla. Pitkän sivun kolmeen keskimmäiseen kenttään oli sijoitettu kuhunkin vinoruutuinen pari-ikkuna. Päädyissä oli vaakalaudoitus pitkän sivun tapaan jaettu ovien molemmin puolin pystylaudoilla erillisiin kenttiin. Lisäksi oven yläpuolinen vaakalauta muodosti päätyyn päätykolmion. Sen keskellä olevassa kentässä oli luukku ullakolle ja sen yläpuolella kaksi valoaukkoa. Oviaukon päällä oli vielä kolmion muotoinen ikkuna ja sen päällä katos.[429]

Rakuunarykmentille tärkeä kauramakasiini (rakennus n:o 30) sijoitettiin alueen pohjoisreunaan tallien kupeeseen. Varasto oli satulakattoinen, suorakaiteen muotoinen rakennus. Siihen tuli mahtua 200 000 kiloa eli 4 300 hehtolitraa kauraa. Se varastoitiin keskikäytävän molemmilla puolilla sijaitseviin huoneisiin, joita molemmin puolin oli kolme. Varastohuoneet olivat korkeat, piirustusten mukaan 4,55 metriä. Keskikäytävästä johtivat myös portaat ullakolle. Rakennus oli vuorattu vaakalaudoituksella. Julkisivua koristivat vain oviaukon ja ullakon luukun vinolaudoitus, niukasti muotoillut kehyslaudat ja oviaukon molemmilla puolin ja kulmissa sokkelista räystääseen ulottuvat pystylaudat.[430]

Rykmentin heinäladot (rakennukset n:ot 31) sijoitettiin kasarmialueen luoteisnurkkaan siten, että niiden ja trumpetistien tallin edustalle muodostui piha. Heinälatoja oli aikaisemmissa suunnitelmissa kahdeksan, mutta niitä rakennettiin kuitenkin vain kuusi. Ladot olivat lähes 25 metriä pitkiä ja 12 metriä leveitä rakennuksia. Korkeutta sivuseiniltään ylöspäin kapenevilla ladoilla oli yli kuusi metriä. Oviaukot ja ylisten luukut sijaitsivat päädyissä. Seinät oli vaakalaudoitettu, päätykolmiot taasen pystylaudoitettu. Heinävajojen viereen rakennettiin myös vaakarakennus (n:o 31A). Se oli pieni, lähes neliön muotoinen ja satulakattoinen. Yhdellä sivulla oli kuusiruutuinen ikkuna antamassa sisälle valoa. Punnittavat kuormat voitiin ajaa rakennuksen sisään toisen puolen pariovista ja toiselta puolelta taas ulos. Rakennus oli vuorattu pystylaudalla.[431]

Vaunuliiteri (rakennus n:o 32) oli rakennettu heinälatojen koillispuolelle kasarmialueen rajalle. Satulakattoinen ja suorakaiteen muotoinen vaja oli varustettu pariovilla. Kattoa tukivat keskeltä parrut. Seinät olivat leveästä pystylaudasta. Vaunuliiterin viereen rakennettiin myös kuormastolle suuri, 46.5 x 11.5 metrinen vaunuvaja (rakennus n:o 33). Siinä oli pitkällä sivulla kuusi oviaukkoa ja yksi päädyssä. Rakennus muistutti pienempää vaunuvajaa, joskin siinä oli katon tukirakenteet rakennettu itsekantaviksi. Myös kuormaston vaunuvajan seinät olivat pystylaudasta.[432]

Kasarmien edustalle, molemmin puolin keittiö- ja ruokalarakennusta sijoitettiin yhdistetyt halkoliiteri- ja käymälärakennukset (n:ot 34 ja 35). Yli 35 metriä pitkien, suorakaiteen muotoisten ja satulakattoisten puurakennusten keskiosat toimivat halkovarastona. Ruokalan puoleisissa päädyissä oli kolme erillistä huonetta. Näistä ei ollut ovea liiterin puolelle, vaan vain ruokalaan päin. Ulommat päädyt toimivat kasarmien käymälöinä. Ne oli jaettu kolmeen erilliseen osastoon, joihin käytiin kaksipuolisen ulkoportaan ja kuistin kautta. Portaan alapuolella sijaitsivat huoltoluukut. Valoa saatiin päätyjen kaksiruutuisista pystyikkunoista ja ullakon kuusiruutuisista ikkunoista. Käymälöiden ilmanvaihtoa varten sijoitettiin väliseinien kohdille katolle johtavat ilmanvaihtotorvet.[433]

Kasarmialueen maneesi (rakennus n:o 36) rakennettiin tallirakennusten viereen, jolloin se sulki alueen keskellä olevan aukion luoteesta. (Toinen maneesi n:o 37 jätettiin rakentamatta). Rakennus oli isokokoinen: yli 83 metriä pitkä, 23 metriä leveä ja lähes 14 metriä korkea. Siinä oli kolme sisäänkäyntiä. Päissä sijaitsivat porstualliset sisäänkäynnit ratsastajille ja keskellä pitkää sivua rikkaasti koristellulla eteisellä varustettu sisäänkäynti. Pitkällä sivulla sijainneen oviaukon kohdalle ei aluksi suunniteltu porstuaa, mutta everstiluutnantti Schaumanin toivomuksesta keskiovien taakse lisättiin yksinkertainen eteinen.[434]

Rakennus oli sisäpuolelta avoin koko rakennuksen mitalta. Reunaa kuitenkin kiersi suojus, jonka takana katsojat saattoivat oleilla ja joka toisaalta suojasi myös hevosia törmäykseltä katon tukirakenteisiin. Suojuksessa oli aukot pitkillä sivuilla sijainneiden uunien kohdalla. Näiden neljän uunin lisäksi myös rakennuksen kulmissa oli uunit. Silmiinpistävää rakennuksen interiöörissä olivat näkyviin jätetyt katon tukirakenteet –  maneesissa oli vain aivan pieni ullakko. Rakenteet olivat muuten puuta, mutta räystään kohdalta oli seinien pullistumista estämään asennettu rautatangot, jotka oli sidottu vielä erillisillä tangoilla ylälappeeseen. Rakennuksen sisustukseen kuului lisäksi suuri peili. jonka avulla ratsastaja pystyi korjaamaan ratsastusasentoaan.[435]

Maneesin ulkoarkkitehtuurissa vallitseva elementti oli yli kahdeksan metriä korkea satulakatto. Myös sen esiinjätetyt ja seinäpinnasta ulkonevat tukirakenteet jäsensivät seinäpintaa. Rakenteet oli sijoitettu aina ikkunoiden väliseen lohkoon. Muuten rakennuksen pitkän sivun seinäpinta koostui sokkelin yläpuolelle sijoitetusta, pystylaudoituksella vuoratusta kentästä, sen päällä olevasta vaakalaudasta, joka samalla toimi ikkunoiden alapuitteena, ja räystääseen asti ulottuvasta vaakalaudoituksella vuoratusta osasta. Ylemmässä osassa sijaitsivat kaksitoistaruutuiset ikkunat. Niiden yläpuite oli nostettu aivan räystään tasolle ja sivupuitteet jatkuivat lautapilastereina alemman lautavuorauksen päällä sokkeliin asti. Näin saatiin aikaan illuusio raskasta kattoa kannattavasta rakenteesta. Vaihtelua maneesin pitkän sivun julkisivulle toivat kohdat, joissa sisäpuolella oli uuni –  näihin neljään kohtaan oli ulkoseinään jätetty pelkkä laudoitus. Julkisivua jäsensivät myös päätyjen pulpettikattoiset porstuat ja keskellä rakennusta sijainnut, päätykolmion korostama sisäänkäynti. Päätyeteisten pitkän sivun puolelle oli seinässä yhdet ikkunat. Seinän lautavuoraus noudatti samaa järjestelmää kuin pitkissä seinämissäkin. Pulpettikaton kohta oli vuorattu pystylaudalla, jonka poikki kulki räystäslinjan tasalla vaakalauta. Katolle oli sijoitettu vielä yksi päätyseinää tukeva puu.

Keskeltä pitkää sivua erkani kymmenen metrin levyinen ja lähes kuuden metrin pituinen eteinen. Oviaukko oli kohti tallien väliin jäävää kasarmialueen keskusaukiota ja koristeaiheistaan päätellen maneesin pääsisäänkäynti. Eteisen keskellä sijaitsivat pariovet ja niiden päällä kolmion muotoinen ikkuna. Oven molemmilla puolilla ja sivuseinillä oli kahdeksanruutuiset ikkunat. Eteisen alaosa oli seinäpinnan tapaan pystylaudoitettu, aumatun katon alapuolella oleva osa taas vaakalaudoitettu. Oviaukkoa korosti eteisen katolle sijoitettu klassistinen päätykolmio. Räystäslinjan päällä sijaitsivat doorilaisen järjestelmän palkiston arkkitraavia ja friisiä kuvaavat koristeaiheet sekä niiden päällä kattolistoitus ja päätykolmio. Ylimmäisenä päätykolmion huipulla oli vielä lipputanko.

Maneesin päätyjen eteiset olivat pulpettikattoisia. Eteisten ovien molemmilla puolilla oli pitkän sivun eteisen tapaan ikkunat ja päätyseinässä eteisen ikkunoiden tasalla molemmilla puolilla kolmoisikkunat. Eteisen yläpuolelle seinään oli sijoitettu iso kolmoisikkuna, jonka yläosa oli vinoruudutettu. Tämän molemmilla puolilla oli vielä pyöröikkunat. Seinän vuorilaudoitus noudatti räystäslinjaan saakka pitkän sivun vuorausta. Päätykolmio oli vuorattu pystylaudalla ja jaettu lautapilasterein viiteen lohkoon. Räystään alareuna oli kasetoitu.[436]

Kasarmialueen sairaala (n:o 38) sijaitsi erillään kasarmeista leirialueen pohjoispuolisella mäellä. Tiilinen kaksikerroksinen rakennus noudatti pohjakaavaltaan osittain H-volyymisia kasarmirakennuksia. Sairaalassa oli kuitenkin jätetty rakennuksen takana sijaitsevan porraskäytävän vieressä sijainneet H:n sakarat pois. Siten sairaalarakennuksesta muodostui U-volyyminen kokonaishahmo, jonka julkisivu oli kaakkoon, talousrakennusten suojaamalle etupihalle.

Rakennukseen oli sisäänkäynti alemmasta kerroksesta rakennuksen takaa porraskäytävästä sekä edestä keskeltä rakennusta. Julkisivun puolen sisäänkäynti oli samanlainen kuin kasarmien aliupseerien tupaan johtanut oviaukko. Sairaalassa oviaukon jatkeena ei ollut suoraan asuinhuonetta vaan eteinen, josta oli käynti sen toisella puolella sijaitsevaan päivystäjän huoneeseen ja toisella puolella vastaanottohuoneeseen.

Vastaanottohuoneesta oli käynti vielä lääkärin huoneeseen.

Porraskäytävästä päästiin alemmassa kerroksessa samassa rakennuksen osassa sijaitseviin pesutiloihin ja keskiosan takareunassa olevaan leveään käytävään. Sinne pääsi myös julkisivun puoleisesta eteisestä. Käytävän järjestely vastasi kasarmirakennusten pohjakaavan käytävän sijoittelua. Käytävän päissä oli pienemmät potilashuoneet yksittäispotilaille ja sivusiivissä isot, seitsemälle potilaalle tarkoitetut sairassalit. Eteläisen sairassalin ja päivystäjän huoneen välissä oli vielä apteekkihuone.

Toiseen kerrokseen oli käynti takaosan porraskäytävästä. Samassa rakennuksen osassa sijaitsivat edelleen pesutilat ja yläkerroksen pohjakaava vastasi muutenkin pitkälle alakerrosta. Käytävä oli ylhäällä kuitenkin koko rakennuksen pituinen ja siitä oli käynti kaikkiin julkisivun puoleisiin huoneisiin. Huoneista ei ollut keskinäistä yhteyttä. Julkisivun puoleisista huoneista oli alakerran eteistä, päivystäjän huonetta ja vastaanottohuonetta vastaavista tiloista yhdistetty yksi kahdeksan hengen sairassali. Tämän toisella puolella oli kahden hengen sairashuone ja toisella puolella operaatiohuone. Sivusiivissä oli alakerran tapaan seitsemän hengen sairassalit. Käytäväosa ja porraskäytävä olivat sairaalarakennuksessa –  kuten kasarmeissakin –  holvattuja.

Sairaalan sisäseinät ja katot oli kasarmeista poiketen rapattu ja maalattu öljyvärillä. Tätä perusteltiin terveyssyin. Sairaalassa oli tilaa 40 sängylle. Jokaista vuodetta kohti oli laskettu pinta-alaksi 10,3 neliömetriä ja ilmaa 43,2 kuutiota. Kasarmeissa vastaaviksi luvuiksi oli saatu 4,5 ja 19,5, joten sairaalassa katsottiin tarvittavan runsaasti enemmän väljyyttä. Sairaalaa lämmitettiin peltipäällysteisillä uuneilla, ja lisäksi oli ilmanvaihtoa varten rakennettu kaksi hormia, joita lämmitettiin rautakamiinalla.

Sairaalarakennuksen julkisivuissa käytettiin samoja koristeaiheita kuin kasarmeissakin. Pääjulkisivu koostui kolmesta osasta –  keskiosasta ja sen sivurisaliiteista. Myös aumakatto, räystäänalusfriisi ja ikkunoiden puitteet oli muotoiltu pitkälti samankaltaisesti. Sairaalarakennuksen keskiosa ei kuitenkaan ollut kasarmien tapaan kolmikerroksinen. Sitäkin oli tosin korostettu nostamalla sen katto sivusiipiä korkeammalle.

Sairaalassa oli ikkunapinta-alaa lisätty muodostamalla keskiosaan kaksoisikkunoita ja sijoittamalla kumpaankin sivurisaliittiin julkisivun puolelle molempiin kerroksiin kolmoisikkunat. Kasarmeissa tyydyttiin keskiosassa yksittäisiin ikkunoihin ja sivusiivissä oli julkisivun puolella vain valeikkunat. Sivujulkisivuissa oli potilashuoneiden ikkunat koristeltu ylä- ja alapuolen kehyksellä, ja sisäpuolen huonejakoa osoittivat muuratut listat, "palkistot".[437]

Sairaalan talousrakennus (n:o 39) sijaitsi sairaalarakennuksesta kaakkoon, sairaalarakennuksen eteen muodostetun pihasommitelman toisena sivurakennuksena. Rakennuksen tiilisessä alakerrassa oli pääasiassa työtiloja, puisessa yläkerroksessa olivat sairaalan henkilökunnan asunnot. Rakennuksen pohjakaava perustui periaatteessa keskikäytävään, jonka molemmilla puolilla sijaitsivat työtilat ja asuinhuoneet. Käytävä ei ollut kuitenkaan avoin läpi rakennuksen.

Suorakaiteen muotoiseen rakennukseen oli kolme oviaukkoa. Länsipäädyn eteisestä päästiin taloudenhoitajan kaksihuoneiseen huoneistoon ja rakennuksen eteläreunassa sijaitsevaan keittiön, varastohuoneen ja mankelihuoneen ryhmittymään. Eteisestä oli myös portaat toiseen kerrokseen. Itäpäädyn eteisestä päästiin välieteisen kautta kosthollarin huoneen vieressä sijaitsevaan pesutupaan ja mankelihuoneeseen sekä desinfiointihuoneisiin. Pohjoispuolelta eli sairaalan edustan puolelta ei ollut lainkaan sisäänkäyntiä rakennuksen tiiliseen alakertaan, vaan ovesta käytiin suoraan yläkerran asuntoihin johtavaan portaikkoon. Siitä päästiin rakennuksen päädyssä sijaitseviin kahteen välskärin huoneeseen, viidelle palvelijalle tarkoitettuun huoneeseen ja rakennuksen kulmassa sijainneeseen päällysmiesten huoneeseen. Toinen sisäänkäynti yläkerran asuntoihin oli siis länsipäädystä. Siellä portaikko ja eteinen muodostivat rakennukseen keskikäytävän, jonka toiselle puolelle jäi perheellisen välskärin kaksihuoneinen asunto ja toiselle puolelle samanlaiset perheelliselle välskärille ja päällysmiehelle tarkoitetut asunnot. Päällysmiehen asunnon molempiin huoneisiin oli käynti käytävästä, joten asunnon voi muunnella kahdeksi yhden huoneen asunnoksi. Keskikäytävältä johtivat vielä portaat ullakolle.

Rakennuksen ulkoasu noudatti niukkaa muotokieltä. Sokkelista kohosi tiilinen alakerta, jota elävöittivät ainoastaan muuratut ikkunakehykset. Kasarmialueen upseerien asunnoista ja yhdistetystä verstas- ja asuinrakennuksesta poiketen ei sairaalan talous- ja asuinrakennuksessa käytetty tiiliosan kulmia profiloimaan liseeniä. Myös ikkunoiden kehysmalli oli erilainen. Tiiliosan yläpuolella oli kuitenkin voimakkaasti profiloitu lista, ja sen päällä rakennuksen puuosassa oli lyhyt lamelli pystylaudoitusta, joka päättyi ikkunoiden alaosan vaakalautaan. Siitä eteenpäin alkoi vaakalautavuoraus, jota rakennuksen kulmissa rajasivat pilasterimaiset kulmalaudat. Puuosan ikkunoiden kehyslautoja ei ollut koristeltu. Räystään alapuolella oli jälleen kapea pystylaudoitus ja sen alla sijaitsevien ikkunoiden tasalla kuusi ullakolle valoa tuovaa aukkoa. Pystylaudoituksen ja aukkojen vuorotellessa syntyi aumakaton alle friisimäiseltä vaikuttava rakenne.[438]

Rakuunarykmentin ruumishuone (rakennus n:o 40) sijoitettiin sairaala-alueen pohjoisnurkkaan. Se tehtiin puusta ja oli kooltaan 3,86 x 4,90 metriä. Kuuden metrin korkeus oli poikkeuksellisen iso ulkomittoihin nähden. Tällä lienee haluttu antaa rakennukselle juhlavampaa leimaa. Rakennukseen oli käynti lyhyellä sivulla sijaitsevasta eteisestä. Takaseinällä oli uuni. Pitkällä sivulla antoi rakennukseen valoa kolme ikkunaa, ja ulko-ovenkin yläpuolella oli kolmoisikkuna. Satulakattoisen rakennuksen seinäpinta oli alaosastaan vuorattu vaakalaudoituksella, ja ullakon osuus oli pystylaudoitettu. Rakennuksen käyttötarkoituksesta kertoi Seb. Gripenbergin ja Jac. Ahrenbergin allekirjoittamissa piirustuksissa eteisen katolle piirretty risti. Kolmoisikkunoiden valinta ikkunamalliksi voidaan myös tulkita "kirkolliseksi" viittaukseksi.[439]

Sairaalan alueella talousrakennuksen eteläpuolella sijaitsi sairaalan ulkosuoja (rakennus n:o 41). Satulakattoinen, suorakaiteen muotoinen rakennus käsitti toisessa päädyssä käymälän, keskellä ison varastotilan ja päädyn pienemmän varaston. Varastojen ovet olivat pitkän sivun keskellä ja päädyssä. Käymälään käytiin päädystä ja molemmilta sivuilta ulkorappusten ja terassin kautta. Kasarmialueen muista käymälöistä poiketen oli jokainen käymälän 12 kopista eristetty väliseinin oman ovensa taakse. Tämä osoittanee, että sairaalassa pyrittiin tarkempaan hygieniaan kuin muualla kasarmialueella oli tarpeen. Käymälässä oli myös ilmanvaihtotorvi. Ulkoarkkitehtuuriltaan pystylaudalla vuorattu ulkorakennus oli täysin koristelematon lukuun ottamatta peiliovia ja isomman varastohuoneen kaksoisoven kehyslautoja.[440]

Heinälatojen viereen kasarmialueen luoteisreunaan rakennettiin liiteri maalitauluille, ja samaan rakennukseen tehtiin myös käymälä (rakennus n:o 42). Liiteri oli suorakaidepohjainen, satulakattoinen ja ulkoasultaan koristelematon pystylaudoitettu rakennus. Sen jakoi keskeltä väliseinä kahteen erilliseen varastotilaan, joihin oli omat sisäänkäynnit Saimaan puoleiselta sivulta. Käymäläosa oli rakennettu erilliseksi lisäkkeeksi viereisen heinäladon puolelle rakennusta.[441]

Kasarmialueen vesijohtojärjestelmää hoitamaan tarvittiin vettä Saimaasta nostava pumppu, sen suojaksi pumppuhuone ja pumppua hoitamaan palkatulle miehelle asunto. Näitä varten rakennettiin aivan kasarmialueen länsireunaan Saimaan rantaan yhdistetty koneenkäyttäjän asunto ja pumppuhuone (rakennus n:o 43). Yksikerroksisen, aumakattoisen rakennuksen toinen pääty oli tiilinen. Tämä osa rakennusta toimi pumppuhuoneena. Väliseinän takana oli koneenkäyttäjän puisen asunnon eteinen. Siitä oli käynti asuntoon, joka käsitti keittiön, tuvan ja pienen eteisen jatkona olevan varastohuoneen. Rakennuksen tiiliosa oli muurattua kehyslistaa lukuun ottamatta koristelematon. Puuosassa oli myös reunalistat, ja väliseinän paikkaa osoitti lautapilasteri. Puuosan julkisivussa oli kolme kuusiruutuista ikkunaa. Seinäpintaa elävöittivät kehyslaudat sekä oven peilien vaaka- ja pystylaudoitus. Räystään alaisessa kapeassa vyöhykkeessä oli kaksi ullakkoa valaisevaa aukkoa.[442]

Kasarmialueen oltua jo pitkään valmiina täydennettiin rakennuksia vielä palokalustovajalla (rakennus n:o 44). Rakennus sijoitettiin alueen luoteiseen rakennusryhmään trumpetistien tallin koillispäädyn puolelle. Seb. Gripenbergin vuonna 1897 allekirjoittamien piirustusten mukaan vaja oli suorakaidepohjainen ja satulakattoinen puurakennus. Päädyssä johti sinne luiska ja leveät pariovet. Toiseen päätyyn oli sijoitettu kaksi uunia. Rakennuksen julkisivuissa oli sokkelin yläpuolella pystylaudalla vuorattu vyöhyke, sen päällä vaakavuoraus ja räystään alla ja päätykolmioissa jälleen pystylautavuoraus. Pitkää sivua elävöittivät lisäksi kahden ikkunan klassistiset kehyslaudat.[443]

9.7.6 Venäläisten joukkojen rakennukset 1910-luvulla

Lappeenrannan ympäristön erilliset sotilasalueet: reserviparakit, rakuunakasarmit, linnoitus ja koko leirialue,  siirtyivät venäläisten joukkojen käyttöön Suomen armeijan lakkauttamisen jälkeen. Viimeisinä autonomisen Suomen armeijan Lappeenrannan sotilasrakennuksista luovutettiin reservikasarmit venäläisille vuonna 1904.[444] Lappeenrannassa oli taas pelkästään venäläinen varuskunta.

Joukko-osastojen vaihdos ei aluksi aiheuttanut muutoksia sotilasrakentamiseen. Tärkeintä varuskunta-aluetta eli rakuunoiden kasarmialuetta ei täydennetty, vaan kunnostettiin entisiä rakennuksia. Alueella toimi edelleen ratsuväki –  vain joukko-osaston kansallisuus vaihtui. Vuodelta 1907 eräässä puolustusministeriön Lappeenrannan rakennustoimistossa säilyneessä vesijohtoverkon laajentamiseen liittyneessä kartassa näkyy kuitenkin lisärakennussuunnitelma.

Uudet, silloisen 55. rakuunarykmentin kasarmialueen rakennukset tuli kartassa esiintyvän hahmotelman mukaan sijoittaa alueen ylätasanteelle. Hahmotelman mukaan artellin eli ruokalarakennuksen molemmin puolin sijainneiden halkovajan ja käymälän tilalle suunniteltiin kahta isompaa rakennusta. Vesijohtoverkkoon liitettävät pesutupa ja kuivakäymälät taas aiottiin sijoittaa kasarmien sisälle, keskiosan portaikon kohtaan rakennuksen korkuiseksi jatkeeksi.

Keskiaukion molemmin puolin sijaitsevien tallien väliin suunniteltiin uudisrakennuksia. Nähtävästi idänpuoleisin talli ja sen ja alipäällystön asuntojen välinen käymälä aiottiin purkaa ja rakentaa tilalle kaksi uutta tallia tai muuta rakennusta. Keskusaukion molemmin puolin olisi nyt siis sijainnut kummallakin puolen kolme rakennusta. Rakennuskantaa tiivistettiin lisää maneesin takana. Maneesin ja trumpetistien tallin väliin tuli yksi uudisrakennus ja sen länsipuolelle vanhan puutallin taakse vielä toinen samankokoinen. Vielä oli hahmotelmassa piirretty sairastallien viereen T-volyyminen rakennus.[445]"Käymälätornien" rakentaminen lykkäytyi kuitenkin vuoteen 1910. Siihen liittyvän asemakartan mukaan vielä tällöin myös ruokalarakennuksen molemmin puolin sijainneet halkovarastot olivat ennallaan.[446]

Suomeen rakennettiin 1910-luvulle tultaessa venäläisille joukoille uusia varuskuntia lähinnä Pietarin rautatien varteen ja rannikolle: Kouvolaan, Korialle, Hennalaan, Riihimäelle ja Dragsvikiin. Kasarmeja ja muita sotilasrakennuksia tehtiin lisää myös Santahaminaan, Tuusulaan, Hämeenlinnaan, Haminaan ja Lappeenrantaan. Näin haluttiin sekä varautua suomalaisten kapinan varalta että varmistaa Pietari– Helsinki-linja kenties Ruotsin avulla tapahtuvaa Saksan maihinnousua vastaan.[447] Suomeen oli saatava sijoitetuksi kolmas prikaati siellä jo olevien kahden lisäksi. Kasarmien rakentamista pidettiin välttämättömänä, sillä majoitus yksityisasuntoihin tuntui mahdottomalta paikallisen väestön eli siis suomalaisten vihamielisyyden vuoksi.[448]

Kasarmien rakentaminen oli pitkälti Venäjän keskussotilasjohdon projekti. Autonomisen Suomen viranomaiset eivät oman armeijan lakkauttamisen jälkeen ottaneet siihen osaa. Myös yleisten rakennusten ylihallitus pysyi siitä syrjässä, ja kasarmien suunnittelusta ja rakentamisesta vastasivat Venäjän sotilasinsinöörit. Kun Suomen kuitenkin tuli osallistua edelleen valtakunnan sotilasmenoihin, oli rakennuskustannuksia maksettava. Esimerkiksi venäläisille joukoille Lappeenrantaan tehdyistä sotilasrakennuksista maksettiin 500 000 ruplaa.[449]

Luntinen ilmoittaa Venäjän sotaministeriön esittäneen kasarmien rakentamiseen käytettäväksi vuoden 1910 lisäbudjetista 11 784 000 ruplaa. Rahaministeri Kokovcov vastusti menoerää, mutta ministerineuvosto puolsi kasarmien rakentamista. Venäjän sotaministeri Suhomlinov halusi majoittaa uusiin kasarmeihin joukot jo ennen talvea 1909– 1910. Tämä ei kuitenkaan onnistunut paitsi rahoitusongelmien muun muassa tonttien luovutusten hitauden vuoksi. Aluksi tehtyjen vapaaehtoisten maakauppojen jälkeen käytettiinkin nopeutettua pakkolunastusta muun muassa Kouvolassa, Korialla, Tampereella, Riihimäellä ja Dragsvikissa.[450]

Lappeenrannan uusien sotilasrakennusten työt olivat Castrénin mukaan ainakin periaatteessa salaisia. Kaikessa hiljaisuudessa kaupungissa kuitenkin havaittiin linnoituksen ylätasanteelle Kaupunginlahden puoleiselle reunalle kohoavan korkeita tiilisiä majoitusrakennuksia sekä rakuunarykmentin kasarmialueelle useita tiilirakennuksia. Paikalliseen byrokratiaan ja siten myös arkistoainekseen rakennustyöt jättivät leimansa tänne pitkähköksi ajaksi sijoitetun sotilasrakennuskomitean vuoksi –  sen majoittamiseen nimittäin jouduttiin maksamaan majoitusrahaa.[451]

Tiivistynyt sotilasrakentaminen näkyi myös maankäyttöriitoina kaupungin ja sotilasviranomaisten välillä. Esimerkiksi kasarmialueen vieressä sijainnut Nikolain etulinnake oli 1800-luvulla siirretty muiden linnoituslaitteiden tapaan kaupungin haltuun. Keväällä 1911 kuitenkin kenraalikuvernööri pyysi alueen luovuttamista venäläisille joukoille kirkon tontiksi. Kaupunkia ei Castrénin mukaan sortokauden pahetessa erityisesti kiinnostanut nähdä keskellä kaupunkia venäläistä sotilaskirkkoa.

Valtuusto lykkäsi asiaa vuoteen 1912 ja yritti estää rakennustyöt muun muassa vedoten muinaistieteelliseen toimikuntaan, mutta ei onnistunut. Sotilaskirkon peruskivi laskettiin 29.6.1913, mutta rakennustyöt keskeytyivät jo seuraavana vuonna. Itsenäistymisen myötä kirkko siirtyi kaupungin seurakunnalle ja muutettiin luterilaiseksi. Vuonna 1915 taas venäläinen sotilasrakennuskomitea ja kaupunki kiistelivät kaupungin suorittamista satamatöistä. Samassa yhteydessä komitea ilmoitti linnoituksen kuuluvan Venäjän kruunulle.[452]

Lappeenrannan varuskunnan rakennustoimistossa säilyneen piirustusaineisto viittaa siihen, että rakennuksia alettiin tehdä vasta vuonna 1914, joskin jo vuodelta 1910 on säilynyt joitakin uusien rakennusten suunnitelmapiirustuksia.[453]

Osa kasarmeista lienee Lappeenrannan majoituslautakunnan lausuntojen mukaan ollut valmiina jo vuonna 1915. Vuonna 1917 valtuusto totesi sotilasrakennushankkeet jo rauhan aikana päätetyiksi eikä töissä enää sen tietojen mukaan ollut työväkeä. Sotilasrakennuskomitealle myönnettiin kuitenkin majoitusrahaa vielä vuoden 1917 loppuun asti.[454]

Uudet sotilasrakennukset sijoitettiin –  jo vuonna 1907 esiintyneiden hahmotelmien tapaan –  lisärakennuksina vanhoille alueille. Varsinaista uutta kasarmialuetta ei siis perustettu. Suomen rakuunarykmentin kasarmialueen asemakaava säilyi lisärakentamisenkin myötä ranta-alueen upseerien asuinalueen ja osin ylätasanteen osalta. Esimerkiksi keskusaukio, ylätasanteen Nikolain linnakkeen puolinen sivusta ja eteläosan esplanadi osin jäivät aiempaan asuun. Uudet tallit kuitenkin täyttivät aiemmat tallienväliset ratsastuspihat, ja kasarmialueen pohjoisosan väljyys katosi uusien varastojen ja tallien jälkeen –  vanhan maneesin pohjoispuolelle sijoitettiin toistakymmentä uutta sotilasrakennusta.

Rakuunarykmentin kasarmialueella merkittävimmät rakennukset olivat kolmen vanhan rakuunakasarmin täydennykseksi rakennetut kaksi uutta kaksikerroksista kasarmirakennusta. Lisäksi rakennettiin muun muassa ruokala, leipomo ja mestareitten asuin- ja verstasrakennus. Useimmat uudisrakennukset olivat kuitenkin talleja ja varastoja. Vuoteen 1918 mennessä kasarmialueelle oli rakennettu yhteensä 26 uutta sotilasrakennusta. Vaikka valtaosa niistä sijoitettiinkin rakuunoiden kasarmialueelle, niin myös linnoitukseen rakennettiin kolme isoa kaksikerroksista päällystön asuintaloa ja eräitä muita sotilasrakennuksia.[455]

Rakennusten ulkoasu oli hyvin yhtenäinen. Kaikkien materiaalina oli punatiili ja lähes kaikki ne olivat suorakaiteen muotoisia ja satulakattoisia. Niiden arkkitehtuuri ei siten nojannut Gripenbergin suunnittelemien rakennusten tavoin rakennusmassan veistokselliseen ryhmittelyyn, vaan lähinnä julkisivujen koristeluun.

Julkisivut taas edustivat historistista punatiiliarkkitehtuuria, joka oli 1800-luvun loppupuolella ja vielä 1900-luvun alussakin muodikas tyyli.[456] Koristeaiheet nojasivat tiilen materiaalina suomiin mahdollisuuksiin. Julkisivuja jäsensivät liseenit ja räystään alainen tiilinen hammaslista. Niitä voitiin käyttää myös oviaukkojen korostamiseen. Oviaukkoja saatettiin korostaa jatkamalla ovea reunustavia liseenejä yli räystäslinjan ja muodostamalla siten frontoni. Useimpien rakennusten yläosassa esiintyi palmettikoriste. Liseeneiden kohdalla se oli luonteeltaan kapiteeli, mutta päädyissä sitä käytettiin atektonisesti, ilman että sitä olisi "tukenut" mikään rakenne. Kokonaisuudessaan seinäpinnasta ulkonevat muuratut palmetit yhdistettynä hammaslistaan ja katon sakaraharjaan voidaan nähdä historistisena viitteenä  gotiikan linna-arkkitehtuuriin.

Koristeaiheiden mahdollisten historiallisten esikuvien ei tarvinnut tulla Keski-Euroopasta, vaan Venäjällä voitiin epäilemättä käyttää omien linnojen, puolustusluostareiden tai vaikkapa Moskovan Kremlin muurin tiiliarkkitehtuurin aiheita. Punatiilen historistinen käyttö tunnettiin myös venäläisten joukkojen aiemmin Suomeen tuottamissa sotilasrakennuksissa. 1910-luvun tiilisten sotilasrakennusten voidaan katsoa jatkavan samaa arkkitehtuuriperintöä kuin esimerkiksi Suomenlinnaan 1880-luvun alussa rakennettu punatiilinen tykistömaneesi.[457]

Todettakoon, että Suomessa 1800-luvun loppupuolella sovellettiin ortodoksisiin kirkkoihin ns. vanhavenäläistä tyyliä. Se käytti Venäjän ja Bysantin vanhan rakennustaiteen

aiheita. Ainakin Tampereen ortodoksinen kirkko toteutettiin punatiilisenä.[458] Myös Lappeenrantaan rakenteilla ollut, alun perin suomenmaalaisen rakuunarykmentin sotilaskirkoksi tarkoitettu rakennus oli punatiilinen. Akateemikko Georg Koshkovin vuonna 1912 laatimien piirustusten mukaan aloitetut rakennustyöt keskeytyivät vuonna 1914. Sodan jälkeen rappeutumaan päässyt kirkko muutettiin Ilmari Launiksen suunnitelmien mukaan luterilaisen kaupunkiseurakunnan kirkoksi.[459]

1910-luvulla Suomeen tehtyjen sotilasrakennusten arkkitehtuuriaiheita ei ole toistaiseksi perusteellisesti analysoitu eikä vertailtu. Lappeenrannan rakennusten arkkitehtuuri näyttää kuitenkin noudattavan hyvin tarkkaan muualle tehtyjen rakennusten muotokieltä. On kuitenkin epävarmaa, onko niille identtisiä vastineita muualla.[460]

Rakennuksista kasarmeissa käytettiin julkisivuissa runsaimmin koristeaiheita. Esimerkiksi 22. mörssäritykistörykmentille rakennetun kaksikerroksisen kasarmin (kaavion rakennus n:o 2), suorakaiteen muotoisen ja satulakattoisen rakennuksen julkisivuja jäsensivät liseenit ja räystään alapuolinen tiilinen hammaslista. Pitkällä sivulla symmetrisesti sijainneita oviaukkoja korostivat frontonit. Ne oli muodostettu jatkamalla ovea reunustavia liseenejä yli räystäslinjan. Liseenien yläosaan oli sijoitettu palmettikoristeet. Oven yläpuolelle oli osin hammaslistalla koristettuun kehykseen sijoitettu ikkuna.

Rakennuksen yläkerran ikkunoiden yläpuolista kaarta korosti lakikiven omainen tiilikoriste. Rakennuksen päädyssä ikkunoita oli vain yksi kerrosta kohden keskellä rakennusta. Myös ullakon kohdalle oli sijoitettu ikkuna. Ikkunoiden yläpuolelle oli neljällä palmetilla ja hammaslistalla muodostettu frontoni, joka muutti satulakaton linnamaiseksi sakaraharjaksi. Hammaslista jatkui edelleen räystääseen asti, jossa liseenit "tukivat" rakennetta. Räystään päällä oli vielä kulmissa vastineet katonharjan sakaroille.[461]

Pohjakaavan päädyissä porraskäytävien takaisessa rakennusosasta sijaitsivat käymälät, kanslia ja päällystön käytössä olleet huoneet. Miehistön majoitustila keskellä rakennusta oli periaatteessa avoin, mutta tukimuurit jakoivat sitä jossain määrin. Makuusijat oli jaettu kymmeneen 12 sängyn tai laverin ryhmään keskilattian molemmin puolin. Kasarmiin tuli majoittaa yksi patteri.[462]

Rakuunoiden kasarmialueen toinen kasarmi (rakennus n:o 1) kohosi aivan sen kaakkoisnurkkaan. Kasarmi peitti alleen osan esplanadin puista. Rakentamalla kasarmi aivan alueen laitaan saatiin kasarmialueen puolelle pieni kokoontumis- ja harjoitusaukio. 11. suomenmaalaiselle tarkka-ampujarykmentille tehty rakennus oli suurin alueen kasarmeista. Sen julkisivujen muotokieli noudatti artellin viereen rakennetun kasarmin tiilikoristeiden muotoja. Rakennuksen suurempi koko edellytti enemmän ikkunoita. Samoin oviaukot ja risaliitit sijaitsivat toisin kuin toisessa kasarmissa. Oviaukot olivat poikkeuksellisesti molemmissa päädyissä. Tämän aiheutti kenties rakennuksen ahdas sijainti alueen kulmassa. Julkisivun sivurisaliitit osoittivat pohjakaavan porraskäytävien sijainnin ja keskiosan risaliitti taas rakennuksen keskustan pienemmän huonejaon.

Rakennuksen pohjakaava noudatti samoja periaatteita kuin artellin viereen rakennettu kasarmi. Isommassa kasarmissa pohjakaava kuitenkin kaksinkertaistui. Pohjakaavatyyppiin oli lisätty keskelle ilmeisestikin aliupseerien käytössä tai  säilytystiloina toimivia huoneita. Niiden molemmilla puolilla taas sijaitsivat peilikuvina majoitussalit ja päädyn pesutuvat, käymälät, portaikot ja toimistohuoneet.[463]

Linnoituksen kaksikerroksisissa asuintaloissa esiintyivät jälleen tyypillinen hammaslistakoriste sekä kasarmeja vielä hiukan useammin palmettikoristeet. Kasarmeista niitä erotti sivurisaliittien frontonipääty. Kun kasarmeissa julkisivujen frontonit päättyivät tornimaisina sakaraharjaan, oli asuinrakennuksissa tornimaisuus vaihdettu päätykolmioon. Toisaalta päätykolmionkin katkaisi huipultaan sakaraharja.[464]

Yksikerroksisen ruokalarakennuksen julkisivut jäsentyivät kasarmien tapaan. Keittiöt sijaitsivat päädyissä ja rakennuksen keskiosa oli avointa rautapylväillä tuettua ruokalatilaa. Leipomo ja mestareiden verstasrakennus olivat julkisivuiltaan koristelemattomia.[465]

Lappeenrantaan rakennettujen varastojen (rakennukset n:ot  5– 17) julkisivujen tiilikoristelu oli niukempaa kuin muissa rakennuksissa. Usein kalterin suojaamia ikkunoita koristivat yksinkertaiset ikkunanpenkit. Räystäslista oli vain lievästi profiloitu, eikä hammaslistaa esiintynyt. Pohjakaavat olivat avoimia, rakennuksen keskellä sijaitsivat kattoa tukevat pilarit.

Pääosa varastoista oli rakennettu tykistölle. Tykistövarastoissa julkisivuja koristivat jykevät liseenit. Seinäpinnalla ne olivat yksittäisiä, mutta rakennuksien tukevuutta korostamaan oli kulmiin sijoitettu kaksoisliseenit. Hiukan seinäpinnan puolivälin yläpuolella oli liseenit vahvasti profiloitu, ja sitten liseeni jatkui koristelemattomana muurinauhana räystääseen. Liseeneillä lienee oma merkityksensä seinän tukirakenteena, mutta samalla ne osoittivat rakennuksen käyttötarkoituksen. Profilointi muistuttaa jossain määrin kapiteelia ja samalla luo illuusion romaanistyyppisestä, paksua muuria tukevasta tukipilarista, mahdollisesti myös ruutikellarista.[466]

1910-luvun tallit (n:ot 18– 23) tunnisti muiden tiilirakennusten joukosta pienistä ikkunoistaan ja katon ilmanvaihtoputkien hatuista. Kuusiruutuisten ikkunoiden alapenkit oli koristeellisesti muurattu ja kukin ikkuna sijoitettu leveän liseenin erottamaan vyöhykkeeseen. Ullakkoikkunat olivat puolikaaren muotoisia.

Rakennusten päädyissä oli pulpettikattoiset porstuat. Niihin oli käynti sivuilta ja niihin oli sijoitettu myös varastohuoneet. Isompien tallien keskiosaan oli lisäksi sijoitettu tallin levyinen, molemmille sivuille aukeava eteinen. Pilttuut oli ryhmitelty porstuoista alkavien käytävien molemmin puolin. Rakennuksen keskelle oli sijoitettu kattoa kannattava pilarisarja. Tallit olivat yleensä suorakaiteen muotoisia ja satulakattoisia. Tästä mallista poikkesi kuitenkin T-volyyminen sairastallityyppi. Erilainen pohjakaavavolyymi johtui hoitotilojen sijoittamisesta rakennukseen. Näin voitiin myös eristää mahdollisesti tarttuvia tauteja sairastavat hevoset. Talliosien julkisivuja leimasi sama kuusiruutuisen pienen ikkunan malli kuin muissakin talleissa, mutta hoitotiloissa ikkunakoko oli suurempi.[467]

9.8 Kaupunkiyhteisön muista rakennuksista

Vuoden 1812 liitoksen yhteydessä todettiin valtion omistavan linnoitusniemellä lakkautetun Kyminkartanon provinssikanslian talon kivisine kassakellareineen, talleineen ja talousrakennuksineen. Kaupunkikin oli rakentanut linnoitukseen kaksi sotilasasuntolaa, joita käytettiin ainakin vielä 1812.[468] Suuressa esikaupungissa oli siviilihallinnolla lakkautetun rajatullin rakennus ja piirikoulu. Kaupunkiyhteisön tärkeimpiä julkisia rakennuksia olivat vaatimaton raatihuone ja ortodoksinen kirkko linnoituksessa sekä Suuressa esikaupungissa kaupungin ja Lappeen pitäjän yhteinen luterilainen kirkko, kaupungin vuonna 1780 rakentama koulutalo, sairaala ja Lappeen pitäjäntupa.[469]

Vuoden 1812 jälkeen kaupunkiin rakennettiin edelleen 1700-luvun tapaan yhteisön toimintojen vaatimia tiloja, muun muassa uusi raatihuone ja useita koulutaloja. Linnoituksessa muunnettiin vanhoja sotilasrakennuksia kehruuhuoneeksi ja vankilaksi ja rakennettiin myöhemmin uusi punatiilinen sellivankila.

Vuonna 1856 arvioitiin Venäjän valtion omistavan Lappeenrannassa rakennuksia 58 625 hopearuplan ja Suomen valtion samoin 32 000 hopearuplan arvosta. Viimeksimainituista arvokkaimmat olivat kehruuhuoneen rakennukset ja tarkka-ampujapataljoonan 1200 hopearuplan arvoinen varushuone.[470]

Ennen 1880-lukua muiden valtion rakennuksia kuin sotilasrakennuksia oli Lappeenrannassa vähän. Tilasto Viipurin läänin valtionrakennuksista 1880-luvulla sisälsi täältä ennen ratsuväen kasarmien valmistumista vain kolme kruunun varoin korjattavaa rakennuskohdetta –  29. reservikomppanian rakennukset, työvankila ja keisarin talo.[471]

Autonomian kauden loppupuolella Lappeenrannan kaupunkiin ilmaantui yhä enemmän julkisia rakennuksia. Tosin on huomattava, että enemmistö niistä oli yhä sotilasrakennuksia.

Valtion ja kaupungin ohella tarvitsivat myös palvelut, teollisuus ja yhdistystoiminta nyt runsaammin rakennuksia. Jotkut niistä, kuten apteekit tai kahvilat, eivät tosin välttämättä erottuneet kovin paljoa yksityistaloista. Teollisuusrakennukset usein tiilisinä erottuivat muista, mutta niitä ei yleensä sijoitettu kaupungin keskustaan. Kaupunkiin rakennettiin tai joskus muunnettiin vanhoista taloista esimerkiksi kolerasairaala, köyhäintalo, kaksi apteekkia, palokunnan talo, työväenyhdistyksen talo, Seurahuone ja kaksi hotellia, asemarakennus ja ns. keisarin talo.[472]

Keisarin talo sai alkunsa vuoden 1885 keisarivierailun yhteydessä kaupungin ostettua Fontellin talon keisarin majapaikaksi, keisarintaloksi. Sinne vedettiin vesijohto ranntakaivosta ja myöhemmin Rantapuistoon sijoitettiin höyrykone sähkön saamiseksi. Talon korjaustyöt suunnitteli Jac. Ahrenberg, ja siitä koiti pian paikallinen nähtävyys, jota kylpyvieraat ja matkailijat kävivät katsomassa.[473]

Useat kaupungin uusista rakennuksista liittyivät tavalla tai toisella sotaväen läsnäoloon kaupungissa. Upseeristo perheineen käytti julkisista laitoksista etenkin kasinoa ja kylpylää. Osin sotaväeltä toimeentulonsa savat esimerkiksi parturinliikkeet ja 1900-luvun alussa perustettu kaupungin ensimmäinen kahvila.[474]

Julkisten rakennusten ohella voidaan vielä luoda katsaus yksityistaloihin. Ne jatkoivat pitkään 1700-luvun puutaloperinnettä. Parempaa lappeenrantalaista asumistasoa kuvaa keskustelu, joka käytiin venäläisen kenraalimajuri Labrazinoffin saapuessa vuonna 1829 kaupunkiin muutamia päiviä ennen ilmoitettua aikaa. Hän moitti majapaikkaansa kauppiaanleski Olga Dmitrijeffin taloa. Maistraatti puolustautui selittäen, että kaikki kaupungin rakennukset olivat "vanhanaikaista arkkitehtuuria"; lesken talo ei ollut mitenkään huono, vaan sinne oli ennenkin majoitettu kenraaleja. Talossa oli maistraatin mukaan suuri sali erillisine sisäänkäytävineen, kaksi kamaria sekä huoneita palveluskunnalle.[475]

Lappeenrannan kaupunkitaloille oli monin paikoin tyypillistä korkea sokkeliosa. Tätä vaati maaston topografia –  rinteeseen kaavoitetun asutuksen korkeuserot olivat suuret. Yksittäisten rakennusten ulkonäöstä on säilynyt joitakin tietoja. Esim. Lappeenrantaan vuonna 1835 asettunut professori A.E. Afzelius korjasi Tyysterniemen päärakennusta eli aiempaa Saimaan laivaston komentajan asuintaloa maalaamalla sen keltaisella öljyvärillä. Katto oli punainen ja ovet, ikkunanpielet ja pilasterit maalattu helmenharmaalla.[476]

1830-luvulta säilyneet palovakuutuskirjat kertovat keltaisen julkisivuvärin olleen muissakin rakennuksissa yleinen. Nurkkalaudat olivat valkoisia. Talot olivat yksikerroksisia ja korkeudeltaan 12– 15 kyynärää. Talo saattoi olla jopa 40 kyynärää pitkä. Katot olivat yleensä päreestä ja ainakin joissakin tapauksissa maalatut punaisiksi. Suuren Esikaupungin vakuutetut rakennukset olivat vuotta 1812 nuorempia. Pohjakaavoista palovakuutukseet eivät anna tarkkoja tietoja, mutta esimerkiksi pormestari Åkerblomin vuonna 1812 valmistuneessa rakennuksessa oli yksi sali, viisi kamaria, ruokavarasto, yksi keittiö, eteinen ja kaksi porstuaa. Palovakuutus mainitsi myös neljä kaakeliuunia.[477]

1860-luvulle tultaessa ainakin palovakuutettujen rakennusten korkeudeksi näyttää vakiintuneen 12 kyynärää. Usein vinkkelin muotoiset rakennukset olivat 20– 50 kyynärää pitkiä. Tonttien ympärysaidan korkeudeksi mainittiin useimmissa tapauksissa 4 kyynärää. Sekä lautavuoratut rakennukset että aidat oli useimmiten maalattu öljyvärillä. Joissakin rakennuksissa oli jo rautapeltiset katot.[478]

1880-luvun loppupuolella yksityinen rakennustoiminta vilkastui. Esimerkiksi Uusi Suometar kertoi rakennusinnon Lappeenrannassa nousseen vuonna 1889; etenkin Palloon oli kesän aikan rakennettu paljon. Kaupungissa asui lehden mukaan valtion rakennuksia varten kaksi rakennustaiteilijaa eli arkkitehtia ja useita rakennusmestareita, joilta yksityisetkin saivat tarpeellisia tietoja. Suomen rakuunarykmentin rakennustyöt heijastuivat siten laajemminkin ympäristöön.[479]

Vuonna 1887 Lappeenrannassa poikennut Fredrik Chydenius totesi kaupungin rakennukset maalatun yleensä joko keltaiseksi tai harmaaksi. Punaista väriä oli vain joissakin ulkorakennuksissa. Seurahuoneen ja apteekin ohella oli eräitä muitakin rakennuksia rapattu. Katot olivat valta-osaltaan pärekattoja, mutta myös asfaltti- ja peltikattoja. Nämä Chydenius mainitsi maalatun vaaleanvihreiksi.[480]

Palovakuutukset vahvistavat Chydeniuksen tiedot. Katemateriaalina mainitaan yhä useammin rautapelti tai asfalttihuopa. Rakennusten koot ja korkeudet pysyivät ennallaan. Iso osa vakuutetuista rakennuksista oli ainakin 1800-luvun loppupuolella matalia, vinkkeliin rakennettuja kadunkulmataloja.

1880-luvun jälkeen yksityisrakennuksissa kuitenkin ilmeni jo vaihtelua materiaaleissa ja joissakin yksityiskohdissa. Rakennuskorkeus kuitenkin pysyi matalana huolimatta muutamista kaksikerroksisista rakennuksista. Eräissä taloissa muun muassa oli "pylväskatos", jolla lienee tarkoitettu kuistia. Esimerkiksi pankinhoitaja Juho Pelkosen vuonna 1892 kokonaan uudelleen rakennetussa talossa katos oli yli 5 metriä pitkä, yhtä leveä ja yli 4 metriä korkea. Pylväskatos sijaitsi pihan puolella.

1890-luvulla vakuutuksissa mainitaan rakennusosina usein kellarihuoneet, joissa asuttiin tai joissa sijaitsi esimerkiksi leivintupa. Kellarit lienevät rinteisessä Lappeenrannassa olleet maanpäällisiä ja ilmeisesti myös ikkunallisia.

Ensimmäisenä yksityisenä Lappeenrantaan kivitalon rakentaneella kauppias Christian Haikalalla oli tontillaan hirsinen asuinakennus n:o 1 sekä tiilestä vuonna 1887 rakennettu kaksikerroksinen rakennus n:o 2. Puurakennuksen mitat olivat 17,70x9 metriä ja vinkkelin toisessa sivussa 14x5,30 metriä. Rakennuksen korkeus oli palovakuutuskirjan mukaan "kivijalasta katonrajaan" 5,20 metriä. Uusi kaksikerroksinen tiilirakennus oli 13,70 meriä pitkä, 11,10 metriä leveä ja 9 metriä korkea "maasta katonrajaan". Rakennuksen alakerrassa olivat puodit ja muutama kamari. Yläkerrassa oli kolme asuinhuonetta, keittiö, eteinen ja porraskäytävä. Ullakolla oli lisäksi yksi lämmitettävä huone. Tontin kolmas asuinrakennus n:o 3 oli rakennettu vuonna 1894. Sen alakerta oli tehty tiilistä ja yläkerta hirsistä. Se oli vuorattu laudalla ja katettu muiden rakennusten tapaan rautapeltikatolla. Talon pituus oli 25,94 metriä, leveys 11 metriä ja korkeus maasta katonrajaan 8,20 metriä.

1890-luvun palovakuutuksiin ei enää merkitty samalla tapaa puutarhatontteja kuin 1800-luvun alkupuolen karttoihin. Tonteilla oli kuitenkin rakennusten lisäksi edelleen tilaa huolimatta kaupunkialueen lisärakentamisesta. On epävarmaa, jäivätkö puutarhat pois palovakuutuskartoista siksi, että niiden merkitsemistä ei enää pidetty niin tärkeänä palontorjunnan kannalta vai eikö niitä vain enää tonteilla ollut. Tyhjät tontit joka tapauksessa olivat vähentyneet.

Kuitenkin esimerkiksi kunnallisneuvos Emil Hanénin talo sijaitsi tontin keskellä, ja sitä erotti Kauppakadusta puutarha. Talo korjattiin palovakuutuksen mukaan kokonaan vuonna 1889 ja 1895. Yksikerroksisen puurakennuksen mitat olivat 14,6x5,7 metriä ja etel. siv. 17,6x5,5 metriä. Korkeus oli 4,4 metriä. Vuonna 1897 Hanén rakennutti taloonsa tornin. Se oli 7,5 x 5,5 metrin kokoinen ja sen kokonaiskorkeus kivijalasta katonrajaan 6 metriä. Palovakuutuksen mukaan tornissa oli "1 suvihuone palkongin kanssa". Hanénin talo sijaitsi aivan Kauppakadun eteläpäässä avoimen kentän vieressä. Torni rakennettiin kenties kaupunkilaisten suosimaa ajanvietettä eli sotaharjoitusten seuraamista varten.[481]

Kaupunkitaloissa vallitsi 1820-luvulta lähtien empiretyyli. Ulkolautavuorauksin ja seinän pintaan sijoitetuin koristeaineksin kivirakennuksia jäljitellyt puuempire poikkesi Toivasen mukaan Lappeenrannassa Länsi-Suomen puuempirestä muun muassa pilareiden ja pilastereiden vähäisyydessä. Kuitenkin esimerkiksi matala ullakkokerros sekä rakennusten hiekkakiven väriä muistuttava keltainen väri olivat yhteistä Lappeenrannan ja muun Suomen puuempirelle.[482]

1860-luvulta lähtien suomalaiselle arkkitehtuurille tyypillistä vapaata tai "hajoavaa" klassismia ei ole havaittu ainakaan Lappeenrannan säilyneissä puutaloissa.[483] Uusrenessanssia taas käytettiin esimerkiksi kauppias Christian Haikalan kaksikerroksisessa asuin- ja liikerakennuksessa. Merkittävä säilynyt uusrenessanssirakennus on vuonna 1899 suunniteltu oluttehtaan julkisivu. Uusrenessanssiin kuuluvissa puurakennuksissa käytetty sorvityyli esiintyy täällä runsaammin. Sitä toteuttivat merkittävimmin Lappeenrannassa Toivasen mukaan rakennusmestarit E.J. Holpainen ja Petter Roiha sekä arkkitehti Waldemar Backmansson.[484]

Jugend esiintyy Lappeenrannassa arkkitehtuurityylinä vasta vuodesta 1905 lähtien. Lappeenrannassa siihen siirtyivät johtavat rakennusmestarit, jotka aiemmin käyttivät töissään lähinnä sorvityyliä. Kauden tärkein rakennus oli Johan Edv. Jaakkolan rantatorille suunnittelema, vuonna 1907 rakennettu ns. Jaakkolan kirkko. Se toimi vaakahuoneena ja lihantarkastamona, myöhemmin ravintolanakin. Säilynyt esimerkki Lappeenrannan jugend-taloista on Valtakadun ja Snellmaninkadun kulmassa sijaitseva ns. Kinnusen talo.[485]

9.9 Kaupunkirakenteen vaikuttaneet tekijät autonomian kaudella

Liisa Castrénin mukaan kaupunkiin sijoitettu sotaväki muodosti kaupungissa vahvasti vaikuttavan tekijän, joskin se samalla hänen mukaansa eristäytyi omaan maailmaansa.[486]

Vaikka Castrén tarkoittanee tällä pääasiassa ihmisten välistä vuorovaikutusta, niin voidaan havaita seikan heijastuvan selkeästi myös kaupunkirakenteessa. Sotilasalueet oli fyysisesti erotettu muusta kaupungista esimerkiksi aidalla, puistokadulla tai vallituksilla.

Kiintoisa kaupunkirakenteen kehittymistä etenkin autonomian kauden alussa hallinnut tekijä oli linnoitusesplanadin rakennuskielto. Esimerkiksi vuodelta 1832 Castrén merkitsi muistiin tapauksen, jossa paikallismajuri Govinius halusi rajoittaa Esplanadin varrella sijainneen Kuffschinoffin talon korjaustöitä, sillä talon katsottiin kuuluvan linnoitusesplanadialueeseen. Asiasta pyydettiin lausuntoja läänin maaherraa myöten –  tämä kehotti maistraattia alistumaan tässä paikallismajurin määräykseen. Kuitenkin insinööripiirin päällikkö eversti Peiher antoi luvan rakennustöihin.

Esplanadivyöhykkeen rakennuskieltoa valvottiin edelleen, ja maistraatin piti lisäksi laatia luettelo riidanalaisen alueen taloista. Kaupunki halusi kyllä rakentaa linnoitusesplanadille, sillä idässä kirkkoherran virkatalo esti esikaupungin laajentamisen ja kaupungin muu maaomaisuus oli erillään kaupunkialueesta. Maistraatti esittikin esplanadin rakennuskiellon poistamista ja alueiden hankkimista pappilan maista, mutta esitys ei toteutunut.[487]

Vuonna 1846 kaupunki sai vaihdetuksi venäläisten sotilaiden kaupungin ja linnoituksen välissä sijainneet viljelypalstat kauempiin peltoalueisiin. Näin voitiin kaavoittaa lisää tontteja, täydentää vanhoja ja oikoa katuja.[488]

Varuskunta tuntui kaupungin maankäytössä tarviten paitsi tietyn alueen rakennuksiaan varten, myös ympäristöstään ja mielellään vielä läheltä kirkkoa hautapaikkoja. Suomalaisten joukko-osastojen vainajat kätkettiin luterilaiseen kirkkomaahan, Venäjän joukkojen ortodoksit kaupungin Paldossa sijaitsevaan ortodoksiseen hautausmaahan. Kun tämä alkoi kaupunginosassa vilkastuneen rakennustoiminnan takia käydä ahtaaksi, hankittiin 1890-luvun alussa Viipuriin johtavan tien varresta kaksi hautausmaata, toinen ortodoksisille siviileille ja toinen sotilaita varten.[489] Senaatti määräsi Viipurin läänin kuvernöörin yhdessä sotilasviranomaisten kanssa etsimään hautausmaan paikkaa Lappeenrannan venäläiselle sotaväelle. Tontin mittasi maanmittari A. Hannikainen, joka lausunnossaan myös mainitsi mäntyä kasvavan paikan kauniiksi ja soveltuvaksi hautausmaaksi.[490]

1830-luvulta lähtien kaupungin rakentamista alkoi –  muun Suomen tapaan –   säädellä palontorjunta. 1830-luvun alkupuolella osa kaupunkilaisia liittyi koko maan käsittävään palovakuutusyhtiöön. Ongelmaksi kuitenkin koitui kaupungilta puuttuva rakennus- tai palojärjestys, jota palovakuutusyhtiö kipeästi tarvitsi vakuutussopimuksia varten. Rakennus- ja palojärjestys laadittiin vuosina 1836– 1837 kuvernöörin vaatimissa kokouksissa. Vuonna 1837 laaditusta ja kuvernööri C.G. Mannerheiminkin hyväksymästä ehdotuksesta vahvisti senaatti vuonna 1840 vain palojärjestyksen. Rakennusjärjestys hyväksyttiin vasta vuonna 1847. Samana vuonna mittasi maanmittari W. Calonius kaupungin maat ja tontit, minkä perusteella laadittiin uusi kaupunginkartta.[491]

Ennen uutta rakennusjärjestystä käskettiin jo osittain tulipalojen torjumiseksi vuonna 1835 talonomistajia kunnostamaan sorastamalla toisesta kaupunginosasta linnoitukseen vievä tie sekä tie Paldoon. 1840-luvulla kupungin katujen ja rakennusten kuntoon alettiin kiinnittää juuri paloturvallisuussyistä entistä enemmän huomiota. Se tarkastettiin säännöllisesti ja rappeutuneiden rakennusten omistajat määrättiin kunnostamaan tai purkamaan ne.[492]

Uusi rakennusjärjestys velvoitti maistraatin johtamaan kaupungin rakennusjärjestystä. Jotta rakennussääntö olisi saatu yleiseen tietoon, se myös käännettiin suomeksi ja painettiin. Paloturvallisuuden vuoksi kaupunki sai myös oikeuden tarkastaa 200 sylen etäisyydellä kaupungin rajasta sijaitsevat rakennukset. Ainakin pappilan maille kaupungin rajan itäpuolelle oli muodostunut pienasutusta.[493] Castrénin mukaan rakennusjärjestyksen tultua voimaan yritettiin kuitenkin valvoa erityisesti kaupunkin keskustassa eli Kauppakadulla sijainneiden rakennusten kuntoa ja rakentamista.[494]

Maistraatti alkoi rakennusjärjestyksen valmistuttua valvoa linnoituksenkin kaupunkikuvaa ja puuttui esimerkiksi invalidikomennuskunnan kasarmien taakse lampoloiksi ja varastoiksi kyhäämiin puisiin vajoihin. Näitä ei vastustettu sinänsä, mutta koska ne näkyivät kadulle, pyydettiin kruunua rakentamaan niiden ympärille lauta-aita. Vuonna 1851 maistraatti myös siivoutti linnoituksen alueen –  täällä oli maistraatin mukaan rikat heitetty kasarmin ikkunasta suoraan kadulle –  ja lähetti siitä koituneen laskun varuskunnalle. Tämä myös maksoi sen. Seuraavaksi vuodeksi varuskunnan päällikkö jo tarjosikin linnoitusalueen siivousta urakalle.[495]

Vuonna 1853 rakennusjärjestykseen ehdotettiin lisäys, jossa paloturvallisuuden vuoksi esitettiin ensinnäkin vaarallisten kattomateriaalien kieltoa ja toiseksi puistokatujen ja torien perustamista. Lisäykset eivät kuitenkaan Castrénin mukaan toteutuneet, sillä porvaristo ja muut talonomistajat eivät pitäneet kaupungin maastoa puistokatujen tai torien perustamiseen sopivana. Palonarkojen kateaineiden eli pärekaton kieltämistä ei taas pidetty asukkaiden varattomuuden vuoksi mahdollisena. Tässä vaiheessa käyty keskustelu ei muuttanut rakennustapaa, mutta muita palontorjuntaa koskevia määräyksiä saunoista, uuneista, palokalustosta ja tupakanpoltosta annettiin.[496]

Paloturvallisuutta koskenut keskustelu käynnisti rantapuiston perustamisen. Puistolla ei ollut juuri merkitystä palovyöhykkeiden erottajana, sillä sen takana ei asuttu. Enemmän lieneekin yllyttänyt se, että kun linnoitusesplanadille ei saanut rakentaa taloja, niin sinne syntyi muita kaupunkitoimintoja. Joka tapauksessa vuonna 1853 alettiin kenraalikuvernöörin luvalla rakentaa linnoitusesplanadin eteläosaan ja nykyisen kaupunginlahden rantaan puistoa. Sinne istutettiin puita ja raivattiin polkuja.[497]

Palolaitos tuotti kaupunkiin myös uuden julkisen rakennuksen eli ruiskuhuoneen. Se rakennettiin vuonna 1860 Kauppakadun ja Kuninkaankadun risteykseen. Hirsirakennuksen suunnitteli Viipurin kaupunginarkkitehti N.E. Brusin, joskin intendentti Lohrman muutti Castrénin mukaan piirustuksia hiukan ennen niiden hyväksymistä. Rakennuksessa oli sen valmistuttua 48 jalkaa korkea vahtitorni, kaksi vartijan asuntoa, päävahti ja lisäksi viisi vankiselliä.[498]

1880-luvulta lähtien kaksi tekijää näyttää hallinneen kaupunkirakenteen muutosta. Toinen oli kaupungin kehittäminen kylpylä- ja huvilakaupungiksi ja toinen sotilaallisen läsnäolon voimistuminen.

Kylpylaitos ja etenkin sen johtaja Maximilian Buch vaikutti etenkin kulttuurisesti ja myös fyysisen kaupunkikuvan kannalta muutenkin merkittävästi. Hän sai aikaan muutoksia rakennusjärjestykseen sekä laajensi ja korjasi kylpylaitosta. Sen rantaa täytettiin ja alueelle istutettiin jasmiini- ja sireenipensaita. Buch rakennutti myös taloja ja esitti luentosarjassaan "Mitä kaupunkimme tulee tehdä tullakseen rikkaaksi" kaupungin kaunistamista, sopivia kävelyteitä ja jo aiemmin esittämäänsä huvila-asutuksen kaavoittamista Kimpiseen.[499]

Lappeenrannan asemakaavakehitykseen vaikutti 1880-luvun alussa useampi sotilaallinen taho. Viipurin pataljoonan reservikomppania tarvitsi parakkialuetta ja erillistä harjoituskenttää. Venäläinen sotaväki käytti edelleen jo aiemminkin vuokraamaansa harjoituskenttää, ja uutena tekijänä tuli mukaan myös suomalaisten asevelvollisten pataljoonien leirikentän hanke.[500]

Kun linnoitusesplanadeille ei voitu levittää kaupunkiasutusta, keksittiin yrittää niiden muuttamista puistoiksi. Vuonna 1885 kaupunki esitti senaatille, että linnoituksen ja esikaupungin välialue voitaisiin käyttää puiston laajentamiseen. Tätä perusteltiin erityisesti sillä, että alueen notkosta nousi epäterveellistä sumua. Senaatin sotilastoimituskunta luovutti rantapuiston ja ratapenkereen välialueen kaupungille puistoksi. Samaan aikaan suunniteltiin puistoa myös Kimpisen etulinnakkeen luokse pappilan maille.[501]

Leirikenttä sulki kaupungin kasvun lounaaseen. Toisaalta valtavan laaja kenttä ja telttojen sekä leirirakennusten kaupunki osaltaan liittyi kaupunkirakenteeseen sen laidalta. Kenttää käyttivät myös kaupunkilaiset harjoitusten välillä laitumena. Harjoitusten aikana kaupunkilaiset kerääntyivät katsomaan sotaharjoituksia, ja kentällä järjestettiin joskus myös sotilaiden kanssa suurempia tapahtumia. Esimerkiksi juhannusaattona 1885 kukin pataljoona rakensi kokon, jotka iltahuudon jälkeen sytytettiin. Kokkojen ympärillä pidettiin karkeloita ja kilpailuja. Juhannuspäivänä leirin telttarivejä kuvattiin ihanaksi vihertäväksi lehtipuistoksi –  jokaista telttaa ympäröivät koivun, tuomen ja kukkivan pihlajan oksat.[502]

Kaupungin piti majoittaa venäläistä sotaväkeä 1800-luvun jälkipuolelle asti. Nyt siihen sentään saatiin valtiolta rahakorvaus, joka 1870-lvulla oli vuosittain 2000– 3500 markan tienoilla. Vuoden 1882 alussa voimaantullut asetus vapautti rauhanaikaisesta majoituksesta.[503]

Rakuunarykmentin asettuessa Lappeenrantaan todettiin kaupungissa tarvittavan lisää majoitustilaa. Vuoden 1889 alussa 20 kiinteistönomistajaa anoi senaatilta valtion lainaa ja saikin yhteensä 250 000 markkaa rakennuskustannuksiin. Laina jaettiin hakijoille siten, että laina sai peittää kustannuksista vain puolet ja joka tapauksessa alle 40 000 markkaa. Vuonna 1890 oli kaupungissa jo rakenteilla 10 taloa.[504]

Majoitusvelvollisuus loppui ja toisaalta Lappeenrannan kylpylätoiminta ja siihen liittyvän vieraiden majoitustoiminta virisi 1880-luvulla. Kenties Lappeenrannassa koko sen linnoitus- ja varuskuntakaupunkina toimimisen ajan jatkunut majoitusvelvollisuus helpotti myös kaupungin suuntautumista matkailukaupungiksi tai ainakin loi edellytykset kaupungin kokoon nähden laajahkoon majoitustoimintaan.

[1]Lappeenrannan autonomian kauden historian kirjoittanut Liisa Castrén jaottelee kauden 1812-1830 liittymiskaudeksi, ajanjaksoksi jolloin kaupungin kehityksen kannalta oli tärkeintä liittyminen jälleen muuhun Suomeen ja sen instituutioihin. Vuosien 1830-1875 välistä kautta Castrén nimittää hiljaiselon kaudeksi. Tälle ajalle ominaisiksi piirteiksi Castrén luonnehtii muun muassa "edistymisen puutteen ja suoranaisen pysähtyneisyyden", joka jatkui aina vuoteen 1875. Tämän jälkeen alkoi hänen mukaansa uuden kunnallishallinnon ja virkeämmän kehityksen aika.

Castrén 1957, s. 89.

[2] Kuusanmäki 1988, s. 114.

[3]VA KKK Kertomus Viipurin läänin tilasta 1824.

[4]Castrén 1957, s. 28; VA KKK. Kertomus Viipurin läänin tilasta vuonna 1824.

[5]Castrén 1957, s. 155.

[6]VA KKK. Kertomus Viipurin läänin tilasta 1824. Lappeenrannan linnoituksen kasarmien käyttöä kehruuhuoneena ehdotti insinöörijoukkojen kenraali Schreiterfeldt. Kehruuhuone perustettiin vuonna 1816, kenraalikuvernööri Steinheil luovutti rakennukset kesällä 1817, väliaikainen ohjesääntö annettiin lokakuussa 1818 ja toiminta alkoi talvella 1819. Laitoksen käyttöön otettiin linnoituksen ylätasanteen luoteiskulman kaksi kivikasarmia. Samassa yhteydessä purettiin kasarmien vierestä puinen varastorakennus pihan aikaansaamiseksi. Niemen länsirannasta otettiin provinssikanslian rakennukset laitoksen johtajan sekä kehruu- ja kutomamestareiden asuinkäyttöön. Rakennusten korjaus- ja muutostyöt teki haminalainen kauppias C.E. Bruun. Työt maksoivat 15 712 pankkoruplaa. Castrén 1957, s. 81, 82.

[7]Castrén 1957, s. 9.

[8]Castrén 1957, s. 10. Vuosina 1811-1815 kaupunki sai vuokrasummana 2 885 ruplaa vuodessa. Sama.

[9]Finland 6.6.1885; Castrén 1957, s. 132, 347-352. Rautatien teossa oli enimmillään 1200 miestä ja 200 hevosta. Rautatien rakentamiseen käytettiin Euroopan teollisuuskeskusten tuotteita. Lappeenrannan ja Simolan välille rakennettujen kuuden sillan rautaosat oli tilattu Duisburgista Ruhrin alueelta. Teräskiskot ostettiin Englannista ja niiden naulat ja pultit Belgiasta. Sama.

[10]Castrén 1957, s. 354.

[11]Castrén 1957, s. 297, 361, 365, 375, 376, 607; Räsänen 1989, s. 105.

[12]Castrén 1957, s. 297, 298. Muuttoliikkeen vaikutusta kuvaa esimerkiksi se, että vuonna 1880 oli 71 prosenttia lappeenrantalaisista syntynyt kaupungissa mutta kymmentä vuotta myöhemmin, vuonna 1890, oli kaupungissa syntyneiden osuus kaikista kaupunkilaisista pudonnut 32 prosenttiin. Kaupunki oli edelleen kolmikielinen. Vuosina 1880- 1920 suomea puhuvien osuus nousi 70 prosentista yli 90 prosenttiin väestöstä, ruotsinkielisten osuus nousi rakuunarykmentin sijoittamisen myötä kymmeneen prosenttiin ja pieneni sen jälkeen muutamaan prosenttiin, venäjänkielisten osuus väheni vuoden 1880 lähes 20 prosentista neljän prosentin tienoille. Sama.

[13] Räsänen 1989, s. 103.

[14]Hufvudstadsbladet 27.4.1890.

[15]Castrén 1957, s. 303. Myöhemmin kuitenkin esitettiin mahdollisesti rakennuksista maksettavaksi tonttimaksu. Sama.

[16]Castrén 1957, s. 303.

[17]Laatokka 21.7.1885. Artikkelin mukaan rautatietä rakennettiin vielä ja kaupungin katuja suoristettiin. Kaikkea kunnostettiin keisarin tuloa varten vauhdilla ja kauppiaat naulasivat ilmoituksiaan kävelypaikoille. Sama. Nya Pressenissä 6.7.1885 julkaistussa kirjeenvaihtajakirjeessä kerrottiin myös nousukauden huonoista puolista. Kun Lappeenrannasta oli nyt tullut "jotensakin merkittävä kaupunki" olivat myös hinnat nousseet, erityisesti huoneen vuokraus oli kallistunut. Tämä oli lehden mukaan vähentänyt myös kylpylävieraiden määrää. Kuitenkin rautatien rakennustyöt arveltiin saatavan loppuun heinäkuun aikana, minkä jälkeen voitaisiin aloittaa säännöllinen henkilöliikenne. Nya Pressen 6.7.1885.

[18]Ilmarinen 2.7.1885.

[19]Uusi Suometar 28.1.1886.

[20]Ks. esim. Helsingfors Dagblad 28.6.1888; Aura 10.7.1888; Aamulehti 26.7.1888.

[21]Helsingfors Dagblad 28.6.1888. Kaupungin ensimmäisellä kivitalolla kirjoittaja lienee tarkoittanut ensimmäistä asuinkivitaloa.

[22]Viipurin Uutiset 12.6.1888.

[23]Savo 19.9.1889.

[24]Castrén 1957, s. 2, 3. Asutuksen painopistettä kuvaavat myös liittymisen yhteydessä arvioidut siviilirakennusten arvot. Yksityisten omistamat asunnot arvioitiin linnoituksessa 1 370 pankkoruplan arvoisiksi, Suuren esikaupungin 4 735 ruplan ja Paldon 220 ruplan arvoisiksi. Liisa Castrén on laskenut yksityisten talojen keskiarvoksi 67 talon lukumäärällä 94,40 ruplaa. Talojen arvoissa oli kuitenkin suuria eroja ja Castrénin mukaan monet yksityiset talot ylittivät kaupungin linnoituksessa omistamien talojen keskiarvon 183,33 ruplaa. Ilman kirkkoa laskettuna arvioitiin kaupungin omistamien rakennusten arvo yhteensä 850 pankkoruplaksi.  Kaupungin arvokkaimman yksityistalon omisti venäläinen kauppias Uljana Slastnikoff. Se oli arvoltaan 450 ruplaa. Hän omisti yhteensä viisi taloa ja kaksi rakentamatonta tonttia. Yksi hopearupla vastasi rahajärjestelmässä kolmea pankkoruplaa. Talojen hinnat voi suhteuttaa muuhun hintatasoon. Esimerkiksi ruistynnyri maksoi vuonna 1812 seitsemän hopearuplaa, miehen ja hevosen työpäivästä maksettiin 75 hopeakopeekkaa ja miehen päiväpalkka oli 35 hopeakopeekkaa. Castrén 1957, s. 3, 7, 28.

[25]TsGVIA F. 349, op. 8, d. 166, 174. Linnoituksen vielä toimiessa vuonna 1803 oli ylätasanteen pohjoisimmassa korttelissa hovineuvos von Tavastin kolmesta rakennusta koostuva talo, kauppias Apraksina Tsernysevin talo ja kaksi kaupungin upseereille rakennuttamaa asuinrakennusta. Näiden eteläpuolella seuraavassa korttelissa - samassa jossa oli yksi tykistön upseeritaloista - oli toinen Tsernysevin omistama talo ja piirin veromestarin talo. Komendantin talon tontin ja linnoituksen vallin välisellä osuudella sijaitsivat pormestari Kellbergin talo ja kaupungin upseerille rakennuttama asuinrakennus, ortodoksisen kirkon pohjoispuolella oli kaksi venäläiselle kauppiasperheelle kuuluvaa taloa ja näiden vieressä vallin puolella kaksi kollegianeuvos von Tavastille kuuluvaa taloa. Sama.

[26]Castrén 1957, s. 2, 21. Linnoituksessa asui ainakin postimestari Fr. Jaenisch, joka Castrénin mukaan 1820-luvulla nai kehruuhuoneen lääkärin lesken ja hankki itselleen linnoituksesta talon ja puutarhan ylätasanteen itäreunalta. Kehruuhuoneen aidan itäpuolelta taas omisti Dmitri Slastnikoff talon, jonka myi vuonna 1825 I. Plohinille. Tämä perusti paikkaan kapakan, joka taas sopimattomaksi katsotun paikan vuoksi jouduttiin siirtämään pois vuonna 1828. Anna Kuffschinoff omisti vuonna 1817 talon linnoituksen pohjoisosasta, paikasta, josta palovahti aloitti kierroksensa. Castrén 1957, s. 48, 49, 51.

[27]Castrén 1957, s. 94.

[28]Castrén 1957, s. 94, 95. 1840-luvulla linnoituksessa sijaitsi insinööritalon läheisyydessä myös kruununvouti Westerlundin talo. Sama, s. 188.

[29]Castrén 1957, s. 96.

[30]Castrén 1957, s. 53, 54. Vuonna 1826 mainittiin kaupungissa uutta torin paikkaa pohdittaessa, että tori olisi vuodesta 1741 asti ollut ortodoksista kirkkoa vastapäätä olevalla aukiolla. Castrén 1957, s. 54. Aivan niin aikaisin tori ei liene kuitenkaan siirtynyt länsirannasta yläkaupunkiin, kuitenkin siirto on joka tapauksessa tapahtunut viimeistään 1770-luvun puolivälin asemakaavamuutosten jälkeen.

[31]Castrén 1957, s. 55; VA MH 372:2D 6/3.

[32]Castrén 1957, s. 94.

[33]Gyldén 1838.

[34]VA kartta MH 371/2 D 6/3; Gyldén 1838.

[35]Gyldén 1838; ks. Lehikoinen 1982, s.10.

[36]Castrén 1957, s. 94; VA SM L:ranta 6.

[37]Castrén 1957, s. 95, 96; Toivanen 1988, s. 118.

[38]Castrén 1957, s. 95.

[39]Castrén 1957, s. 303.

[40]Castrén 1957, s. 303.

[41] Toivanen 1988, s. 156.

[42]Castrén 1957, s. 304-307, 410, 411, 413.

[43]Castrén 1957, s. 316.

[44]Castrén 1957, s. 317; Toivanen 1988, s. 156.

[45]Castrén 1957, s. 306, 317-319.

[46]Castrén 1957, s. 321; katuleveyksistä Jormakka 1984, s. 4.

[47]Castrén 1957, s. 322; Toivanen 1988, s. 157. Kaupungininsinööri von Schultz pyysi tapahtumien johdosta eroa virastaan. Sama. Käytän maanmittari Albin Hannikaisen laatimasta ja keisarin hyväksymästä asemakaavasta jäljempänä nimitystä "keisarinkaava". Kaavan selkeästi muista Lappeenrannan asemakaavoista erottavaa nimitystä on käytetty yleisesti paikallishistoriallisessa kirjallisuudessa. Ks. esim. Castrén 1957, s. 322; Lehikoinen 1982, s. 12; Jormakka 1984, s. 6; Toivanen 1988, s. 157.

[48]Castrén 1957, s. 324-326, 328.

[49]Castrén 1957, s. 309, 311, 326-329; Jormakka 1984, s. 5-7; Toivanen 1988, s. 157-179. Thomén ja Liliuksen asemakaava oli hyväksytty kaupungissa ja jätetty vahvistettavaksi vuonna 1913. Kaavan vahvistamisen viipyessä useita vuosia ja valtuuston puheenjohtajan ottaessa selvää asemakaavan kohtalosta ilmeni että asemakaava oli jäänyt odottamaan 22. armeijakunnan päällikön lausuntoa. Tämä taas ei maailmansodan vuoksi ehtinyt paneutua Lappeenrannan asemakaavaan. Castrén 1957, s. 329.

[50]Castrén 1957, s. 313, 314.

[51] Räsänen 1989, s. 106.

[52]Castrén 1957, s. 314-316.

[53]Castrén 1957, s. 306, 309-315, 617.

[54]Castrén 1957, s. 304, 307-309

[55]Castrén 1957, s. 316, 365, 369, 371. 1700-luvulla kaavoitetun Pienen esikaupungin nimenä käytettiin läpi 1800-luvun muotoa Paldo, vuosisadan lopussa myös muotoa Palto ja 1900-luvun alusta yleensä muotoa Pallo. Pallo vahvistettiin kaupunginosan nimeksi lopullisesti vuonna 1967. Alun perin tienoon nimi muodossa Pallo tunnetaan jo 1720-luvulta, ja se muodostui Laila Lehikoisen mukaan Lappeella jo 1500-luvulla tunnetusta sukunimestä Pallo. Lehikoinen 1983, s. 54.

[56]Castrén 1957, s. 372, 373.

[57]von Schults 1833, s. 21.

[58]Castrén 1957, s. 261. Fredrika Runebergin mainitsemista Dammerteista oli kaupungin lääkäri tohtori A.W. Dammert Runebergien nuoruudenystävä. Sama.

[59]Castrén 1957, s. 3.

[60]TsGVIA F. 349, op. 8. d. 233; Castrén 1957, s. 3, 4, 162, 163, 200.

[61]Castrén 1957, s. 320; Räsänen 1989, s. 103.

[62] TsGVIA F. 349, op. 23, d. 198; Castrén 1957, s. 3, 94, 95, 321; Jormakka 1984, s. 4; Toivanen 1988, s. 117.

[63]Castrén 1957, s. 188.

[64]Castrén 1957, s. 54, 55. 1820-luvun puolivälissä Kauppakadun varrella oli ensin Esplanadin molemmin puolin kauppias Kuffschinoffin talot, sitten kadun länsipuolella kauppiaiden Dmitrieffin, Savanderin, ja Huseniuksen, Viipurin jääkäripataljoonan pistooliseppä Petterssonin ja kaupungin rajalla kestikievarinpitäjä Fagerholmin talo. Sepän taloa vastapäätä oli viinaoikeuksien vuokraaja Plohinin talo ja siitä linnoitukseen päin apteekin tontti, kauppias Savanderin omistama autiotontti, johon myöhemmin rakennettiin raatihuone ja sijoitettiin tori, edelleen kadun yli linnoitukseen päin kauppiaiden Slastnikoffin talo, kauppias Claudelinin tontti ja Wikmanin kaupparakennus. Kauppa- ja Rantakatujen kulmassa oli hovioikeudenleski Wireniuksen talo joka myöhemmin myytiin uudelle pormestari Åkerblomille. Sama.

[65]Castrén 1957, s. 320.

[66]VA Tarmon palovakuutukset Lappeenrannasta. Vakuutukset n:o 265 v. 1834, n:o 687 v. 1834, n:o 513 v. 1834, n:o 5393 v. 1863, n:o 5501 v. 1864, n:o 5647 v. 1864, n:o 6190 v. 1865, n:o 17525 v. 1893; Jormakka 1984, s. 4.

[67]LKA Lappeenrannan kaupunginvaltuuston pöytäkirja 19.10. 1891.

[68]STO KD 58/6 1899

[69]Sota-asiain toimituskunnan kertomus 1900-1903, s. 30; Castrén 1957, s. 53, 94, 323, 325, 328, 329.

[70]Castrén 1957, s. 271, 595, 597, 598. Katuvalaistuksessa siirryttiin ensin santoriiniöljyyn ja vuonna 1886 paloöljyyn.  Tiilinen sähkölaitosrakennus valmistui vuonna 1902. Sama s. 591, 592.

[71]Castrén 1957, s. kuva sivulla 32.

[72]Castrén 1957, s. 316, 329, 332, 333, 337, 344, 352. Syvällä liikkuville laivoille rakennettavan sataman tarve oli havaittu 1870-luvulla. Tähän olivat syynä kaupan lisääntyminen, kylpylaitoksen henkilöliikenne ja tuleva rautatie, jonka saaminen ja toisaalta myös hyödyntäminen edellyttivät kaupunkiin toimivaa satamaa. Castrén 1957, s. 329.

[73]Castrén 1957, s. 304, 305.

[74]Castrén 1957, s. 319.

[75]Castrén 1957, s. 323, 325, 326, 654; Jormakka 1984, s. 4, 5; Räsänen 1989, s. 152, 153.

[76]Uusi Suometar 25.8.1883.

[77]Ilmarinen 25.7.1885.

[78]Laatokka 21.7.1885.

[79]Hufvudstadsbladet 7.7.1885.

[80]Castrén 1957, s. Castrén ei mainitse tarkemmin lähdettään, kyseessä lienee kuitenkin ollut joku leirikokoontumista seuraamaan tulleista matkailijoista tai kirjeenvaihtajista.

[81]Hämeen Sanomat 30.9.1890.

[82]LKA Lappeenrannan rakennusjärjestys vuodelta 1874 ja sen lisäys vuodelta 1886; Castrén 1957, s. 316, 617.

[83] Räsänen 1989, s. 155-157.

[84] Räsänen 1989, s. 157, 158.

[85] Räsänen 1989, s. 160, 161, 164.

[86]SA Erinäisten sotilasviranomaisten asiakirjoja. Handlingar angående indragna fästningar 1835-1848; Castrén 1957, s. 92-94.

[87]Castrén 1957, s. 232.

[88]LKA Kartta Iab:12 vuodelta 1824; C.W Gyldénin kartta Lappeenrannasta v. 1838; Castrén 1957, s. 265.

[89]VA Rakennushallituksen arkisto. Luettelot julkisista ja sotilasrakennuksista 1811-1823.

[90]TsGVIA F. 349, op. 8, d. 207; Castrén 1957, s. 76.

[91]TsGVIA F. 349, op. 8, d. 201-206, 209-211, 213; Knapas 1976, s. 24. Vuonna 1820 purettiin sotilasrakennusten ohella länsirannan rappeutuneita siviilihallinnon rakennuksia. TsGVIA F. 349, op. 8, d. 209-211.

[92]Knapas 1976, s. 24; TsGVIA F. 349, op. 8, d. 211-237.

[93]TsGVIA F. 349, op. 8, d. 228.

[94]VA venäläiset sotilasasiakirjat. Kansio 293, akti 16554.

[95]TsGVIA F. 349, op. 8, d. 235.

[96]VA venäläiset sotilasasiakirjat. Kansio 293, akti 16554; LKA Iab:12, kartta vuodelta 1824.

[97]Castrén 1957, s. 270-274.

[98]Castrén 1957, s. 281.

[99]Neuvostoliiton keskussota-arkiston Lappeenrantaa kuvaava insinöörijoukkojen laatima yhtenäinen selostuspiirustussarja katkeaa vuoden 1836 kohdalla. TsGVIA F. 349. op. 8. d. 237. Tiedossani ei ole, mihin tämän ajankohdan jälkeen laaditut piirustukset on Neuvostoliitossa arkistoitu.

[100]Museovirasto, rakennushistorian osasto, venäläisen insinöörikomennuskunnan arkisto. Lappeenranta, n:o 12; PLM Lappeenrannan rakennustoimisto, sairaalarakennusta koskeva piirustus vuonna 1895; PLM Lappeenrannan rakennustoimisto, linnoitusta vuonna 1910 kuvaava kartta; VA venäläiset sotilasasiakirjat akti 15713; TsGADA F. 3/L, op. 23, d. 2663, 2664.Rakennuksen rakentaminen osoittaa Knapaksen mukaan, että nyt oli lopullisesti luovuttu 1700-luvun säännöllisen umpikulmaisen aukion muodostamisesta. Knapas 1976, s. 28.

[101]Knapas 1976, s. 28.

[102]TsGAVMF F. 3/L, op. 23, d. 2663, 2664; Lappeenrannan ns. Keisarikaava v. 1892; Knapas 1976, s. 29.

[103]Knapas 1976, s. 29.

[104]Castrén 1957, s. 188.

[105]Museovirasto, rakennushistorian osasto, venäläisen insinöörikomennuskunnan arkisto. Lappeenranta, numeroimattomat piirustukset vuodelta 1874 ja 1881 sekä numeroimaton kartta vuodelta 1873 selitteineen. Pohjakaavana oli neljä rakennuksen keskelle sijoitettua suorakaiteen muotoista huonetilaa, joihin kuhunkin oli sijoitettu ainakin vuodelta 1881 periytyvässä piirustuksessa alle kymmenen makuulaveria. Sisään päästiin pihan puolelta päädyistä. Päädyissä oli vuonna 1874 päivätyn piirustuksen mukaan koko rakennuksen levyiset huonetilat, mutta vuonna 1881 tehdyssä piirustuksessa toisen päädyn jakoi väliseinä kahdeksi huoneeksi. 1870-luvun piirustuksen mukaan kummassakin päätyhuoneessa oli kahdeksan makuulaveria. Sama.

[106]Museovirasto, rakennushistorian osasto, venäläisen insinöörikomennuskunnan arkisto. Lappeenranta, numeroimaton piirustus vuodelta 1900. Rakennuksen sisään päästiin pihan puolelta kahden porstuan kautta, jotka sijaitsivat symmetrisesti rakennuksen keskiosassa. Porstuain jatkeina oli kaksi kapeaa huonetta, jotka lienevät olleet eteisiä ja aliupseerien majoitustilaa. Etuhuoneista oli oviaukot suuriin majoitushuoneisiin. Niitä tai ennemminkin saleja oli yhteensä neljä. Ne olivat koko rakennuksen leveydeltä avointa tilaa, sillä kattorakenne oli pylväiden varassa. Sama. Linnoitukseen 1800-luvulla pystytetyistä varasto- ja apurakennuksista on säilynyt myös palokalustovajan ja komendantintalon tallin piirustukset. Palokalustovaja oli vuonna 1896 päivättyjen piirustusten mukaan suorakaiteen muotoinen ja satulakattoinen, ja sen päädyissä oli kaksoisovet ja leveät luiskat tarvikkeiden nopeaa esillesaantia varten. Rakennus sijaitsi pääkadun varressa lähellä pääporttia. Paikka lienee johtunut käytännön vaatimuksista - tältä paikalta pääsi esteittä sekä linnoituksen että tarvittaessa myös esikaupunkien suuntaan mahdollista tulipaloa sammuttamaan. Rakennus sijaitsi myös lähellä päävartiota ja kasarmeja, joista oli saatavilla sotilaita sammutustyöhön. Vaja oli vaakalaudoitettu. Sen seinäpintaa jäsenteli ja kattolistaa "tuki" neljä veistettyä pilasteria. Seinäpinnan yläosassa oli pystylaudoitus ja alaosa muotoiltu sahalaitaiseksi koristeellisen vaikutelman aikaansaamiseksi.

Entisen komendantintalon tallin korvasi uusi, jossa oli myös vaja. Sitä koskevat suunnitelmapiirustukset tehtiin vuonna 1879. Niiden mukaan uuteen talliin tuli pilttuut 15 hevoselle kahteen osastoon. Varasto oli rakennuksen kolmas huone. Rakennuksessa oli suorakaidepohja, satulakatto ja yksinkertainen ulkoasu. Vain oviaukot ja niiden yläpuolisten kolmoisikkunoiden puitelautojen leikkaus toimivat koristeaiheena. Museovirasto, rakennushistorian osasto, venäläisen insinöörikomennuskunnan arkisto. Lappeenranta, n:ot 48, 58, 59.

[107]Laskovski 1865, karttaliite s. 17; UUB, Handritade kartor över Finland. Karta över Villmanstrand. Inv. nr 56074. Davidsson 1957; TsGAVMF F. 3/L, d. 852, 976, 978, 2664; TsGVIA F. 349, op. 8, d. 172; PLM Lappeenrannan rakennustoimiston Lappeenrannan linnoitusta kuvaava kartta vuodelta 1910.

[108]Castrén 1957, s. 267.

[109]C.W. Gyldénin kaupunkikarttoihin kuuluvan Lappeenrantaa vuonna 1838 kuvaavan kartan mukaan oli komendantintalon puisen osan kohdalla suorakaiteen muotoinen puurakennus. Rakennus oli merkitty upseerien asuinrakennukseksi, ja se oli aiemmasta puisesta komendantin talon osasta irrallaan. Komendantin talo taas oli merkitty karttapohjaan vinkkelin muotoiseksi. Rakennusmuutokset oli merkitty karttaan virheellisesti tai ne olivat lyhytaikaisia, sillä rakennukset eivät esiinny enää 1800-luvun puolivälin, lopun tai 1900-luvun alun karttamateriaalissa. VA Gyldénin kartta Lappeenrannasta vuodelta 1838; VA Caloniuksen kartta Lappeenrannasta vuodelta 1849; VA Ns. keisarikaava vuodelta 1882; PLM Lappeenrannan rakennustoimiston linnoitusta kuvaava kartta vuodelta 1910.

[110]Museovirasto, rakennushistorian osasto, venäläisen insinöörikomennuskunnan arkisto. Lappeenranta, numeroimaton kartta puutarhan aidasta vuodelta 1873; VA ns. keisarikaava vuodelta 1892; PLM Lappeenrannan rakennustoimiston linnoitusta vuonna 1910 kuvaava kartta.

[111]Knapas 1976, s. 30.

[112]Knapas 1976, s. 30. Rakennusvaiheen aikaisia piirustuksia ei ole säilynyt Suomessa, sillä rakentaminen tapahtui ilmeisesti kokonaan Venäjän sotilasjohdon toimesta. Knapas 1976, s. 30, viite 3; museoviraston rakennushistorian osaston arkisto, PLM:n rakennuksia koskevat inventointikertomukset ja raportit.

[113]Militieexpeditionens berättelse 1882-1884, s. 11, 13. Esikuntapäälliköt Palin ja Boxström tarkastivat leiripaikat siten, että Palin kiersi Länsi-Suomen kohteet ja Boxström Itä-Suomen. VA STO KD 529/51 1882.

[114]Militieexpeditionens berättelse 1882-1884, s. 13.

[115]Militieexpeditionens berättelse 1882-1884, s. 13, 14.

[116]VA KD sotilastoimituskunta 13/187 1882.

[117]VA Rakennushallituksen arkisto. Hk 16. Suomen armeijan leiripaikat.

[118]VA Rakennushallituksen arkisto. Hk 16. Suomen armeijan leiripaikat.

[119]VA Rakennushallituksen arkisto Hk 16. Suomen armeijan leiripaikat 1882-1883 ja 2. Suomen tarkka-ampujapataljoona Krasnoje Selossa 1886-1901; Sinisalo 1990, s. 165, 167, 172. Ks. myös esim. TsGVIA F. 349, op. 8, d. 154, tykistön miesten kasarmin pohjakaava Lappeenrannan linnoituksessa v. 1803.

[120]VA sotilastoimituskunta KD 13/187 1882. Lindqvist käytti senaatille 6.7.1882 lähettämässään asiakirjassa työnjaosta ilmaisua "..., har undertecknad Överdirektör med biträde af extra arkitekten Magnus Schjerfbeck,...,utarbetatat eskissritningar i 7. planscher...". Sama. Yleisten rakennusten ylihallituksen arkkitehdin opintomatkasta Ruotsiin ja Norjaan ks. myös akti VA STO KD 529/51 1882. Ludvig Isak Lindgvist syntyi Uusikaarlepyyssä vuonna 1827. Lindgvist pääsi ylioppilaaksi vuonna 1847 ja suoritti vuonna 1850 tutkinnon matemaattisissa aineissa ja rakennusopissa. Lindqvist teki pitkän virka-uran rakennushallituksen palveluksessa aloittaen vuonna 1849 oppilaana silloisessa intendentinkonttorissa ja päätyen muun muassa Turun ja Oulun lääninrakennuskonttoreiden kautta aina yleisten rakennusten ylihallituksen ylijohtajaksi 11.5.1882. Halila 1967, s. 472. Reservikomppanioiden rakennusten suunnittelutyöhön osallistuivat ylihallituksessa säilyneiden asiakirjojen mukaan useat arkkitehdit. Hugo E. Laurén oli "i Oktober 1882" laatinut kustannusarvioluonnoksen rakennusten kustannuksista. Laurén ei kuitenkaan liene ollut kovin pitkään suunnittelutyössä mukana, sillä myös lokakuussa 1882 päivätyssä rakennusten kateaineen - asfaltin tai pärekaton - kustannuseroja vertailevassa kustannusarviossa ollut Laurénin allekirjoitus oli yliviivattu. Asiakirjan olivat allekirjoittaneet Ludvig Lindqvist ja kustannusarvioiden laskijaksi mainittiin A. Boman.

Theodor Decker taas laati 400 kivääriä varten suunniteltavaa telinettä varten kustannusarvion 3.4.1883 ja vuoden 1883 joulukuussa ylihallituksessa laaditut kolme vaihtoehtoista, lähinnä ovien ja ikkunoiden laatua koskevaa kustannusarviota allekirjoittivat Ludvig Lindqvist ja Theodor Decker. Rakennushallituksen arkistossa on myös arkkitehti Kiseleffin 30.10.1882 allekirjoittama analyysi upseerirakennuksen ja parakkirakennuksen piirustuksista.

VA Rakennushallituksen arkisto. Hk 16. Suomen armeijan leiripaikat.

[121]VA KD sotilastoimituskunta 13/187 1882. Parakkiin ehdotettiin liitettäväksi eräänlainen veranta, jota voitaisiin käyttää ruokasalina niin pitkään kunnes kunnollinen ruokasali valmistuisi. Tätä ei kuitenkaan toteutettu. Sama.

[122]RakH II Igf 26; Berg 1981, s. 113. Ruotsin parakit pohjautuvat A. Lindmanin vuonna 1861 laatimiin Ruotsin armeijan kokoontumispaikoille suunniteltuja parakkeja kuvaavaan sarjaan. Ruotsissa ensimmäiset piirustusten mukaiset parakit rakennettiin jo vuonna 1862. Rakennushallituksen arkistossa sotilasrakennusten mallipiirustusten joukossa on säilynyt myös Lindmanin mallipiirustus.  Parakkityypistä laadittiin vielä vuonna 1881 isompi, 400 miehelle tarkoitettu mallipiirustus. Tämän mallipiirustuksen mukaisia parakkeja ei Bergin mukaan kuitenkaan tiettävästi toteutettu. 1880-luvulla parakkityyppiä kehitettiin lähinnä sotilaslääkäreiden kritiikin pohjalta ja viimeinen mainitun tyypin parakki rakennettiin vuonna 1900 Kristianstadiin. RakH II, Igf 9:5, Igf 9:7, Igf 18; Berg 1981, s. 110-117.

[123]VA KD sotilastoimituskunta 13/187 1882.

[124]VA KD sotilastoimituskunta 13/187 1882.

[125]VA KD sotilastoimituskunta 21/189 1882.

[126]Nya Pressen 6.7.1883.

[127]Militieexpeditionens berättelse 1882-1884, s. 25.

[128]VA STO KD 529/51 1882.; VA Aktikartat STO KD 529/51 1882. 2 D 27/5. Ylihallituksessa laadittiin useita tällaisia samankaltaisia normaaliasemakaavoja, osan kartoista allekirjoitti arkkitehti M. Schjerfbeck, osan K.L. Lindberg. Sama.

[129]VA KD sotilastoimituskunta 22/189 1883; Militieexpeditionens berättelse 1882-1884, s. 24, 25.

[130]Nya Pressen 6.7.1883.

[131]VA Rakennushallituksen arkisto. Erittelemättömiä yhteenvetoja ym. 1882-1933; Finsk Militär Tidskrift 1901. Den finska militärens reserv 1883-1901, s. 644.

[132]VA Rakennushallituksen arkisto. Erittelemättömiä yhteenvetoja ym. 1882-1933.

[133] Finsk Militär Tidskrift 1901. Den finska militärens reserv 1883-1901, s. 645, 646.

[134]VA Rakennushallituksen arkisto. Hb 1. Vuosikorjausten kustannusarvioden yhdistelmät 1867-1884. Vuoden 1886 työehdotus.

[135]VA Rakennushallituksen arkisto. Ha 2. Lääninrakennuskonttorien vuositilastot. Kruunun rakennusten korjauskustannukset (1883-) 1888.

[136]Militieexpeditionens berättelse 1885-1887, s. 21; Finsk Militär Tidskrift 1901. Den finska militärens reserv 1883-1901, s. 647.

[137]Saarinen 1967, s. 88.

[138] Finsk Militär Tidskrift 1901. Den finska militärens reserv 1883-1901, s. 646, 647.

[139] Finsk Militär Tidskrift 1901. Den finska militärens reserv 1883-1901, s. 647.

[140]VA Senaatin sotilastoimituskunta. Ha 1. Suomen sotaväkeä koskevia asiakirjoja 1689-1882. Toisesta rakennuksesta on säilynyt W. von Karmin Viipurissa 15.10.1866 päiväämä kustannusarvio. Sen mukaan rakennus oli toinen venäläisten joukkojen viime sodan aikana rakentamasta kahdesta suuresta jauhovarastosta. Karm oli liittänyt rakennuksen korjausehdotukseen piirustuksen rakennuksesta. Piirustuksen rakennus oli yksinkertainen, suorakaiteen muotoinen ja satulakattoinen lautarakennus, johon oli vaunuille tehty sisäänkäynnit ja luiskat molempiin päätyihin. STO KD 34/285 1866, Trossbodan för den 9de Finska Skarpskyttepataljon.

[141]SA Erinäisten sotilasviranomaisten asiakirjoja. Handlingar angående militieverkets byggnader och jordområden inom Viborgs län.

[142]SA. 29. reservikomppanian rakennuksia koskevat asiakirjat.

[143]VA STO KD 529/51 1882.

[144]VA STO KD 529/51 1882; SA Erinäisten sotilasviranomaisten asiakirjoja. Handlingar angående militieverkets byggnader och jordområden inom Viborgs län.

[145]SA Erinäisten sotilasviranomaisten asiakirjoja. Handlingar angående militieverkets byggnader och jordområden inom Viborgs län. Lappeenrannan tapaan olivat ylihallituksen arkkitehdit tarkastamassa alueita ja merkitsemässä reservikomppanian rakennusten sijaintipaikkoja maastoon myös muualla maassa. Ks. esim. Aura 24.2.1883.

[146]SA Erinäisten sotilasviranomaisten asiakirjoja. Handlingar angående militie-verkets byggnader och jordområden inom Viborgs län; Viborgsbladet 16.6.1883.

[147]VA KD sotilastoimituskunta 62/380 1883.

[148]VA KD sotilastoimituskunta 81/383 1883; VA KD sotilastoimituskunta 9/191 1884; SA Erinäisten sotilasviranomaisten asiakirjoja. Handlingar angående militie-verkets byggnader och jordområden inom Viborgs län. Pentti Viskarin mukaan Lappeenrannan reservikomppania rakennuksista valmistui 1.7.1883 mennessä miehistökasarmi, artelli, varusvarasto, aresti ja käymälä. Alipäällystön rakennus ja pesutupa valmistuivat 1.10.1883 mennessä ja 15.6.1884 mennessä upseerirakennus, sairastupa, ulkorakennus ja ruutimakasiini. LKA Viskari, Pentti: Lappeenrannan 29. reservikomppania 1883-1902.

[149]VA STO KD 529/51 1882. Helsingfors Dagblad kuvasti reservikomppanioille mallikartan mukaan rakennettuja rakennuksia ja ryhmittelyä Tuusulaan valmistuneiden parakkien valossa. Suurimmassa rakennuksessa asevelvollisilla oli parakkinsa. Tähän kaksikerroksiseen ja pärekattoiseen parakkiin oli sijoitettu puulavitsat, joilla reservimiehet voisivat päivän raskaiden harjoitusten jälkeen levätä. Parakkirakennuksen ympärillä oli pienempiä rakennuksia, ja aivan pienen parakkialueen keskelle oli sijoitettu ruokasali. Tämä oli avoin, seinätön katos. Siellä sitten lehden mukaan isoista padoista annosteltiin terveellistä, joskin yksinkertaista ruokaa lautasille pitkille, riviin asetetuille pöydille. Helsingfors Dagblad 7.7.1883.

[150]VA RakH II, Iag 120; Ige 2:54.

[151]VA RakH II, reservikomppanioiden rakennusten mallipiirustukset, n:ot I, II ja III; Finsk Militär Tidskrift 1901. Den finska militärens reserv 1883-1901, s. 644. Saarisen mukaan ainakin Hämeen pataljoonan komppanioissa rakennuksen sisällä kulkeneet portaat korvattiin myöhemmin päätyyn sijoitetuilla ulkoportailla. Saarinen 1967, s. 86.

[152] Ivalo 1931, s. 473.

[153]VA RakH II, reservikomppanioiden rakennusten mallipiirustukset, n:ot IV, V.

[154]Ivalo 1931, s. 472.

[155]VA RakH II, reservikomppanioiden rakennusten mallipiirustukset, n:ot IX, X.

[156]VA KD sotilastoimituskunta 44/377 1883. Rakennusten kiinteästä sisustuksesta ei ole säilynyt kovin paljoa tietoja. Upseeritalossa olivat kuitenkin seinät sisäpuolelta päällystetyt pinkopahvilla, jonka päälle oli laitettu tapetti. SA. Kertomus 29. reservikomppanian harjoituskokouksista vuonna 1985.

[157]VA RakH II, reservikomppanioiden rakennusten mallipiirustukset, n:o XI.

[158]VA RakH II, reservikomppanioiden rakennusten mallipiirustukset, n:o XII.

[159]VA RakH II, reservikomppanioiden rakennusten mallipiirustukset, n:o XIII.

[160]VA RakH II, reservikomppanioiden rakennusten mallipiirustukset, n:o VI.

[161]VA RakH II, reservikomppanioiden rakennusten mallipiirustukset, n:o XV.

[162]VA RakH II, reservikomppanioiden rakennusten mallipiirustukset, n:o XIV. Reservikomppanioiden sairaalarakennusten odotushuoneisiin hankittiin vuonna 1897 paloöljyllä toimivat kamiinat. Vuosina 1898-1900 taas poistettiin reservikomppanioiden miehistöparakeista epäkäytännöllisiksi havaitut rautakaminat ja rakennettiin tilalle tiiliuunit. Sota-asiain toimituskunnan kertomus 1897-1899, s. 43, 44.

[163]VA RakH II, reservikomppanioiden rakennusten mallipiirustukset, n:o VIII. Parakin vieressä ja lähellä maantietä sijainnut miehistön käymälä siirrettiin vuonna 1885 kauemmaksi alueen länsireunassa sijainneeseen notkelmaan. Samalla rakennuksessa uusittiin siirrossa hajonnut katto asfalttikatoksi. Käymälä paloi vuoden 1893 syksyllä, jonka jälkeen rakennettiin uusi entiselle paikalle. SA. Kertomukset 29. reservikomppanian harjoituskokouksista vuosina 1885 ja 1893.

[164]VA RakH II, reservikomppanioiden rakennusten mallipiirustukset, n:o VII. Saarinen mukaan kolmilaverinen huone on toiminut vartiotupana ja arestikoppeina on ollut vain neljä yksittäistä huonetta. Saarinen 1967, s. 86.

[165]VA RakH II, reservikomppanioiden rakennusten mallipiirustukset, n:o XVI.

[166]SA. 29. reservikomppanian rakennuksia koskevat asiakirjat.

[167]SA. Kertomus 29. reservikomppanian harjoituskokouksista vuonna 1985; SA. 29. reservikomppanian rakennuksia koskevat asiakirjat. Myös Lappeenrannan Uutiset kertoi 14.8.1885 "Lappeenrannan varaiskomppanian" majojen tulleen maalatuksi punaisiksi ja näyttävän hyvin somilta. Komppanian piha-aluetta mainittiin koristeltavan samalla tavoin kuin leirin ranta-aluetta eli alueelle sijoitettiin istutuksia.

[168]SA. Kertomus 29. reservikomppanian harjoituskokouksista vuonna 1985.

[169]VA Rakennushallituksen arkisto Hk 20. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat 1879-1922; VA Rakennushallituksen arkisto Hk 11. Sotilasrakennusten korjausasiakirjat Lappeenranta-Viipuri 1867-1924; VA Rakennushallituksen arkisto Ba 1. Luettelot julkisista ja sotilasrakennuksista 1811-1923. Vuonna 1884 oli rakennukset arvioitu 51 650 markan arvoisiksi ja viimeistelytöiden valmistuttua arvo kohosi 59 892 markkaan. Vuodelta 1913 säilyneessä arviossa rakennukset arvioitiin 63 965 markan arvoisiksi. Sama. Asevelvollisten joukkojen lakkauttamisen jälkeen osa suomalaisten reservikomppanioiden rakennuksista oli vuokrattu yksityisille ja osa oli venäläisten sotilaiden käytössä. SVT XVI, Yleisten rakennusten ylihallituksen kertomus v. 1904-1907, s. 130-131.

[170]VA Rakennushallituksen arkisto Ba 5. Rakennusinventointikirja IV 1908-1914. Rakennukset olivat 1) upseerirakennus, 2) miehistöparakki, 3) sairaala, 4) makasiini, 5) ruokala, 6) varusvarasto,7) pesutupa, 8) käymälä, 9) arestirakennus, 10) ruutivarasto ja 11) ulkohuone liiterillä ja tallilla. Sama

[171]VA Rakennushallituksen arkisto Hk 20. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat 1879-1922; VA Rakennushallituksen arkisto Ba 1. Luettelot julkisista ja sotilasrakennuksista 1811-1923.

[172]LKA Viskari, Pentti: Lappeenrannan 29. reservikomppania 1883-1902.

[173] Finsk Militär Tidskrift 1901. Spridda drag ur nittonde århundradets militära lif. III. Lägret vid Châlons, s. 127-130.

[174]Tolstoi 1978, s. 166-168, 185-189. Alkuperäisteos ilmestyi ensimmäisen kerran v. 1875-1877; Lukemisia Suomen sotamiehille 1899/6, s. 193; Uusi Suometar 8.7.1886; Lukemisia Suomen sotamiehille 1896/1, s. 17, 18.

[175]Viipurin Uutiset 12.6.1888. Asevelvollisten leirikokoontumisten merkitystä Lappeenrannalle kuvaava runo julkaistiin Viipurin Sanomissa tarkka-ampujapataljoonien kokoontuessa Lappeenrantaan toisen kerran kesäleirille.

[176]Östra Finland 28.1.1885.

[177]VA STO KD 529/51 1882. Leirikentän rakentamista Lappeenrantaan oli ensimmäiseksi esittänyt Lappeenrannassa asunut vanha Viipurin ruotutarkka-ampujien eversti Bruun, joka tunsi paikan olosunteet ja ympäristön. Viborgsbladet 30.6.1885.

[178]VA STO KD 529/51 1882.

[179]VA KD 99/124 1883; STO KD 8/267 1883; SA Erinäisten sotilasviranomaisten asiakirjoja. Handlingar angående militieverkets byggnader och jordområden inom Viborgs län.

[180]SA Erinäisten sotilasviranomaisten asiakirjoja. Handlingar angående militieverkets byggnader och jordområden inom Viborgs län.

[181]SA Erinäisten sotilasviranomaisten asiakirjoja. Handlingar angående militieverkets byggnader och

jordområden inom Viborgs län.

[182]VA KD sotilastoimituskunta 58/379 1883.

[183]VA KD sotilastoimituskunta 58/379 1883.

[184]VA KD sotilastoimituskunta 58/379 1883.

[185]VA KD sotilastoimituskunta 58/379 1883.

[186]VA KD sotilastoimituskunta 58/379 1883.

[187]VA KD sotilastoimituskunta 58/379 1883.

[188]VA KD sotilastoimituskunta 58/379 1883. Tämän kirjeen yhteydessä ylihallitus palautti asiaan liittyvät vanhat piirustukset ja kustannusarviot, jotka ovat säilyneet asianomaisessa aktissa. Lopulliset hyväksytyt piirustukset aktista kuitenkin puuttuvat. Lappeenrannan leirialueen rakennuksista laadittuja piirustuksia säilytettiin ainakin yleisten rakennusten ylihallituksen kamreerinkonttorissa. Säilyneen luettelon mukaan kamreerinkonttorin kaapissa säilytettiin "Eskisser till Lägerbyggnader vid Willmanstrand. Plan fasad o. genomskärningsritningar". VA Rakennushallituksen arkisto. Luettelot piirustuksista, tarveaineista- ja kustannusarvioista 1811-1845. Bb 1. Päiväämätön, ilm. 1880-luvulta oleva piirustustusluettelo. En ole kuitenkaan onnistunut löytämään näitä piirustuksia Valtionarkistossa säilytettävien rakennushallituksen piirustusten joukosta.

[189]VA KD sotilastoimituskunta 80/205 1884.

Leiripaikan raivaamisesta tuli niin runsaasti puuta, että sitä jäi vielä yli siitä, mitä tarvittiin leirin rakennuksiin - puuta käytettiinkin polttopuuksi ja myytiin muun muassa ratapölkyiksi. Alueelta arvioitiin saatavan 16 000 hirttä. Raivaustyössä oli Waldemar Backmanssonin raportin mukaan päivittäin esimerkiksi 20.10. alkaneella viikolla töissä

ma 64 miestä

ti 102

ke 118

to 143

pe 172

la 193

26.10. 1884 mennessä oli raivattu 9 525 neliösyltä eli 20-25- osa koko raivatavasta alueesta. Työn arveltiin tällöin vievän kauemmin kuin oli arvioitu. Työväki oli jaettu 10 miehen artelleihin - tällainen joukko pystyi Backmanssonin mukaan kaatamaan päivässä 20-25 suurehkoa puuta. Backmansson esitti marraskuussa 1884, että työssä oleville miehille tuli saada lääkäreitä ja lääkintäapua mahdollisten loukkaantumisten varalle.  Yleisten rakennusten ylihallitus välitti pyynnön edelleen sotilastoimituskunnalle, joka suhtautui asiaan varauksellisesti. Töissä oli tällöin noin 1 000 miestä. VA KD sotilastoimituskunta 78/204 1884; VA KD sotilastoimituskunta 80/205 1884.

[190]Finland 6.6.1885; SA Erinäisten sotilasviranomaisten asiakirjoja. Handlingar angående militieverkets byggnader och jordområden inom Viborgs län.

[191]VA Rakennushallituksen arkisto. Hk 11. Sotilasrakennusten korjausasiakirjat Lappeenranta-Viipuri 1867-1924. Leirirakennusten puhtaaksi kirjoitetut kustannusarviot oli allekirjoittanut Deckerin lisäksi ylijohtaja Ludvig Linqvist. Decker on kuitenkin sotilasasiakirjojen korjausasiakirjojen joukossa säilytettävistä pelkästään Deckerin nimellä allekirjoitetuista kustannusarvioiden konsepteista päätellen laatinut ylihallituksessa leirirakennusten kustannusarviot. Sama. Myöhemmin leirialueelle rakennettiin vielä kaksi kaivoa ja ampumarata. Kokonaiskustannuksiksi leirirakennuksista laskettiin 340 853 markkaa. Finsk Militär Tidskrift 1901. G. Gadolin: Den finska militärens kasärnetablissement och dess ekonomi åren 1881-1901, s. 624, 625.

[192]Östra Finland 28.1.1885.

[193]Helsingfors Dagblad 13.11.1884.

[194]Nya Pressen 12.11.1884.

[195]Östra Finland 28.1.1885.

[196]Viborgsbladet 17.1.1885. Leiripaikalta kaivetut ja räjäytetyt kannot oli alun perin tarkoitus viedä pois, työ todettiin kuitenkin liian vaivalloiseksi ja päädyttiin polttamaan ne itse paikalla. Östra Finland 28.1.1885.

[197]Östra Finland 28.1.1885.

[198]Helsingfors Dagblad 13.2.1885; Folkvännen 16.6.1885; Uusi Suometar 23.6.1885

[199]Folkvännen 16.6.1885; Uusi Suometar 23.6.1885; Kertomuksia Suomen sotamiehille 1895/6, s. 213, 214.

[200]Lukemisia Suomen sotamiehille 1895/6, s. 214, 215.

[201]Lukemisia Suomen sotamiehille 1895/6, s. 216, 217.

[202]Folkvännen 16.6.1885; Uusi Suometar 23.6.1885.

[203]Keski-Suomi 4.7.1885.

[204]Finland 6.6.1885 ja 23.6.1885. Leiri näkyi myös rautatietä pitkin kaupunkiin saavuttaessa. Leiriä rautateitse Simolan asemalta päin lähestyttyä muuttui seutu ensin tiheäksi metsäksi. Lappeenrantaa lähestyttäessä alkoi vasemmalta vilkkua puiden välistä valkeita telttoja ja samalla aukeni samalla puolella myös laaja, aukea kenttä. Kentän päässä oli asemarakennus ja siitä oikealle Lappeenrannan kaupunki. Kaiku 3.7.1888.

[205]Östra Finland 28.1.1885.

[206]SA Erinäisten sotilasviranomaisten asiakirjoja. Handlingar angående militieverkets byggnader och jordområden inom Viborgs län.

[207]Finland 6.6.1885.

[208]Helsingfors Dagblad 1.7.1885.

[209]Åbo Tidning 1.7.1885; Laatokka 31.7.1888.

[210]Åbo Tidning 18.7.1885.

[211]Hufvudstadsbladet 1.8.1888.

[212]Uusi Suometar 17.7.1885.

[213]VA Rakennushallituksen arkisto. Hk 11. Sotilasrakennusten korjausasiakirjat Lappeenranta-Viipuri 1867-1924. Saattaa olla, että leirirakennusten perustuksia ei lopultakaan tehty yhtenäisestä harmaakivestä, vaan vain kulmakivien varaan, sillä vuodelta 1894 olevan tarkastuskertomuksen ja seuraavan vuoden korjaustyöehdotuksen mukaan mukaan kulmapilarit olivat useassa rakennuksessa liikkuneet. VA Rakennushallituksen arkisto. Hk 11. Sotilasrakennusten korjausasiakirjat Lappeenranta-Viipuri 1867-1924. Saman tarkastuskertomuksen mukaan keisaripaviljongin katto oli tehty galvanoidusta pellistä, leirialueen vartijan rakennuksen katto oli asfaltista.

[214]VA Rakennushallituksen arkisto. Hk 11. Sotilasrakennusten korjausasiakirjat Lappeenranta-Viipuri 1867-1924.

[215]VA Rakennushallituksen arkisto. Hk 11. Sotilasrakennusten korjausasiakirjat Lappeenranta-Viipuri 1867-1924.

[216]Kaiku 3.7.1888.

[217]VA Rakennushallituksen arkisto Hk 16. Suomen armeijan leiripaikat 1882-1883 ja 2. Suomen tarkka-ampujapataljoona Krasnoje Selossa 1886-1901; museovirasto, rakennushistorian osasto, venäläisten insinöörikomennuskuntien arkisto, mallipiirustukset n:ot 413-443. Museoviraston piirustuksissa ei mainita niiden olevan nimenomaisesti suunnitelmia Krasnoje Selon leirin rakennuksiksi. Piirustusten numerointi ja otsikkotekstit vastaavat kuitenkin kustannusarvion numeroituja rakennuksia. Ks. myös Förteckning öfver de barackbyggnader, som skola uppföras för två finska arméskarpskyttesbataljoner i lägret vid Krasnoje Selo. FMT 1886/3, s. 140, 141.

[218]Uusi Suometar 8.7.1886; Lukemisia Suomen sotamiehille 1896/1, s. 17, 18. Krasnoje Selon leirirakennukset olivat rakennuskustannuksiltaan lähellä Lappeenrannan parakkien hintoja. Lappeenrannan leirirakennukset arvioitiin valmiina yhteensä 156 647 markan arvoisiksi. Rakennuksista keisaripaviljonki oli arvoltaan 18 000 markkaa ja kaartin sekä 8 pataljoonan parakit 138 647 markkaa. Kasnoje Selossa rakennusten arvo oli yhteensä 172 357 markkaa; kallein rakennus oli Suomen armeijan päällikön rakennus. VA Rakennushallituksen arkisto Hk 20. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat 1874-1922.

[219]VA Rakennushallituksen arkisto Hk 16. Suomen armeijan leiripaikat 1882-1883 ja 2. Suomen tarkka-ampujapataljoona Krasnoje Selossa 1886-1901.

[220]Museovirasto, rakennushistorian osasto, venäläisten insinöörikomennuskuntien arkisto. Mallipiirustukset n:ot 436, 437, 440, 441, 437, 490.

[221]Lappeenrannan Uutiset 15.6.1888; Laatokka 7.7.1888; Sanomia Turusta 24.7.1888; Kaiku 25.7.1885. Vuoden 1888 leirille rakennettiin ainakin Uudenmaan ja Vaasan pataljoonille yhdet uudet upseerien asuinrakennukset ja kaartin pataljoonaan kaksi pientä upseerirakennusta. Kaartin pataljoonan sotamiehille rakennettiin lisäksi ravintola. Tehtiin myös joitakin vaunuliitereitä. Rakennukset urakoi aiempien tapaan rakennusmestari Wiklund. Lappeenrannan Uutiset 15.6.1888.

[222]Sanomia Turusta 13.7.1888; Turun Lehti 28.6.1888.

[223]Helsingfors Dagblad 19.5.1885; Hufvudstadsbladet 7.7.1885; Hämeen Sanomat 21.7.1885.

[224]Uusi Suometar 23.6.1888, 27.6.1888; Oulun Ilmoituslehti 30.6.1888.

[225]SA Erinäisten sotilasviranomaisten asiakirjoja. Handlingar angående militieverkets byggnader och jordområden inom Viborgs län.

[226]VA Rakennushallituksen arkisto. Reservikomppanioiden rakennusasiakirjat. Willmanstrands lägerplats.

[227]SA Eräisten sotilasviranomaisten asiakirjoja. Förteckning öfver Militie byggnaderna 1887.

[228]VA Rakennushallituksen arkisto. Hk 11. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat, Lappeenranta - Viipuri 1867-1924; VA Rakennushallituksen arkisto Hk 20. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat 1874-1922.

[229]SA Erinäisten sotilasviranomaisten asiakirjoja. Förteckning öfver inventarier hörande till Militie verkets byggnader.

[230]Finland 23.6.1885; Uusi Suometar 17.7.1885.

[231]Viborgsbladet 30.6.1885.

[232]Kaiku 3.7.1888.

[233]Finland 23.6.1885; Uusi Suometar 17.7.1885.

[234]Kaiku 25.7.1885; Kaiku 3.7.1888.

[235]Kaiku 25.7.1885.

[236]Uusi Suometar 17.7.1885; Finland 23.6.1885; Oulun Lehti 25.7.1885. Sotilailla oli käytössä myös toisenlainen telttatyyppi. Kesän 1888 leirin yhteydessä kauempana kaupungin ympäristössä suoritetuissa sotaharjoituksissa, joiden yhteydessä myös yövyttiin maastossa, rakennettiin teltat jokaisen sotamiehen mukanaan kantamista liinakankaan osista, puutangoista ja naruista. Yhteen telttaan mahtui yöpymään kuusi miestä. Kaiku 7.8.1888.

[237]Uusi Suometar 17.7.1885.

[238]Uusi Suometar 17.7.1885.

[239]Åbo Tidning 18.7.1885; Uusi Suometar 30.7.1885.

[240]Lukemisia Suomen sotamiehille 1897/6, s. 171, 174, 175.

[241]LKA Kazanzovin muistiinpanot Lappeenrannan linnoituksesta.

[242]LKA Kazanzovin muistiinpanot Lappeenrannan linnoituksesta.

[243]LKA Kazanzovin muistiinpanot Lappeenrannan linnoituksesta; PLM Lappeenrannan rakennustoimiston leirikentän venäläistä puolta kuvaava kartta. Venäläiset joukot pitivät 1900-luvun puolella leirikokouksia Lappeenrannassa ainakin vuosina 1903, 1906, 1908, 1909 ja 1910. VA Venäläiset sotilasasiakirjat aktit 2249, 1856, 1679, 1673, 1708.

[244]Museovirasto, rakennushistorian osasto, venäläisen insinöökomennuskunnan arkisto. Lappeenranta n:o 40.

[245]LKA Kazanzovin muistiinpanot Lappeenrannan linnoituksesta; Lehtonen 1986, s. 296-298.

[246]PLM Lappeenrannan rakennustoimiston Lappeenrannan leirikenttää koskevat kartat.

[247]Finska Militären 1881-1901, s. 55, 56; Laine 1981, s. 5.

[248]Laine 1981, s. 5; ks. myös Finska Militären 1881-1901, s. 56. Intendentti Lohrmann oli jo vuonna 1852 laatinut sarjan mallipiirustuksia kasarmirakennuksia varten. VA RakH II, Igf 21:1a-21:6b. Näitä ei kuitenkaan toteutettu.

[249]Helsingfors Dagblad 21.8.1879.

[250]Helsingfors Dagblad 21.8.1879.

[251]Laine 1981, s. 6; Militieexpeditionens berättelse 1882-1884, s. 20-23.

[252]Finska Militären 1881-1901, s. 64.

[253]Finska Militären 1881-1901, s. 58; Laine 1981, s. 5. Tarkka-ampujien puukasarmeista selvityksen laatineen Pekka Laineen mukaan Vaasan, Oulun ja Mikkelin kasarmialueet ovat säilyneet ehjinä ja hyväkuntoisina, Hämeenlinnassa, Turussa ja Kuopiossa rakennuksista on säilynyt vain osa. Laine 1981, s. 6, 7.

[254]Finska Militären 1881-1901, s. 57, 58; Laine 1981, s. 6. Tarkka-ampujapataljoonien käyttöön rakennettujen rakennusten puutteet olivat hyvin tunnettuja sotilas- ja arkkitehtipiirien ulkopuolellakin. Esimerkiksi voidaan ottaa Wiborgsbladin uutinen Viipurin pataljoonan rakennuksien rakennusvirheistä. Syksyllä 1884 suoritetussa tutkimuksessa havaittiin neljässä rakennuksessa lattiavasojen lahonneen. Syynä tähän pidettiin lattiaan käytettyä kosteaa täytettä ja puutavaraa. Wiborgsbladin mukaan Viipurin pataljoonan rakennusten rakentaminen ei tapahtunut arkkitehdin johdolla ja nyt siis nähtiin seuraukset siitä, että rakennetaan ilman oikean ammattimiehen apua. Wiborgsblad 20.11.1884.

[255]Militieexpeditionens berättelse 1885-1887, s. 21; SVT XVI 1888-1892, s. 52.

[256]Militieexpeditionens berättelse 1882-1884, s. 20-23; Finska Militären 1881-1901, s. 62.

[257]Militieexpeditionens berättelse 1882-1884, s. 23.

[258]Finska Militären 1881-1901, s. 63.

[259]Militieexpeditionens berättelse 1885-1887, s. 21.

[260]SVT XVI 1888-1892, s. 54-56.

[261]Finska Militären 1881-1901, s. 61.

[262]Militieexpeditionens berättelse 1888-1890, s. 28-32.

[263]Teknillinen aikakauslehti maaliskuu 3/1925 s. 189; VA RakH II, Iga 109-119; VA Rakennushallituksen arkisto. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat, rakuunarykmentti, Lappeenranta 1889-1901. Hk 10.

[264]Halila 1967, s. 67. Odert Sebastian Gripenberg syntyi Kurkijoella vuonna 1850. Sotilasuralla aloittanut Gripenberg valmistui Haminan kadettikoulusta kesäkuussa 1869. Samana vuonna Gripenberg siirtyi palvelemaan Itävaltaan krenatöörijoukkoihin, jossa sai vuonna 1871 ylennyksen luutnantiksi. Syyskuussa 1872 hän siirtyi Nikolain sotilasinsinööriakatemiaan Pietarissa. Kahden vuoden opintojen jälkeen Gripenberg siirrettiin 7. sapööripataljoonaan lokakuussa 1874. Vuonna 1875 hän erosi omasta pyynnöstään asepalveluksesta ja kirjoittautui oppilaaksi Helsingin polyteknillisen opiston arkkitehtiosastolle  josta valmistui arkkitehdiksi vuonna 1878. Tämän jälkeen hän opiskeli ulkomailla Wienin teknillisssä korkeakoulussa ja oli tiettävävsti samaan aikaan töissä Ferstellin toimistossa. Gripenberg teki opintomatkoja Saksaan, Italiaan ja Skandinaviaan. Gripenberg aloitti yksityisarkkitehdin uran vuonna 1879. Helsingissä Gripenberg suunnitteli monta merkittävää rakennusta, muun muassa Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran ja Suomi-yhtiön seuran talon Helsinkiin. Gripenberg myös toimi jäsenenä muun muassa Säätytalon ja Valtionarkiston rakennustoimikunnassa. Yleisten rakennusten ylihallituksen palvelukseen Gripenberg tuli vt. ensimmäiseksi arkkitehdiksi vuonna 1886 ja ylijohtajaksi vuonna 1887. Gripenberg ohitti nimityksessään muun muassa virkaiältään vanhemmat arkkitehdit Wileniuksen, Granholmin, Granstedtin ja Deckerin. Museovirasto, rakennushistorian osasto. Yleisten rakennusten ylihallituksen viisikymmenvuotiskertomus. 1865-27.10.1915; Halila 1967, s. 67, 362, 472; Teknillinen aikakauslehti maaliskuu 3/1925 s. 188-190. Teknillisen aikakauslehden tiedon mukaan "Gripenbergin omien mieskohtaisesti laatimien piirustusten mukaan rakennettiin Lappeenrannan rakuunarykmentin kasarmirakennukset, joitten suunnittelemista varten hän valtion avustamana teki ulkomaisen tutkimusmatkan". Teknillinen aikakauslehti maaliskuu 3/1925 s. 188-190, s. 189. En ole kuitenkaan onnistunut löytämään rakuunarykmentin kasarmien rakentamista koskevasta arkistomateriaalista mainintoja kyseisestä opintomatkasta. Voidaan tosin huomata, että Gripenbergillä epäilemättä jo koulutuksensa, upseeriuransa ja ulkomailla palvelunsa ja opiskelunsa ansiosta oli runsaasti tietoja eurooppalaisesta kasarmirakentamisesta.

[265]SVT XVI. Yleisten rakennusten ylihallituksen kertomus v. 1893-1899, s.10.

[266]Gripenberg Tekniska föreningens handlingar 1889, s. 79.

[267]VA Rakennushallituksen arkisto. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat, rakuunarykmentti, Lappeenranta 1889-1901. Hk 10; SVT XVI, Yleisten rakennusten ylihallituksen kertomus v. 1893-1899, s.10; Gripenbergistä ja Ahrenbergistä ks. myös Castrén 1984, s. 19. Johan Jacob Ahrenberg syntyi Viipurissa vuonna 1847. Valmistuttuaan ylioppilaaksi hän toimi jonkin aikaa Viipurissa alkeiskoulunopettajana, mutta kirjoittautui vuonna 1870 oppilaaksi Tukholmaan vapaiden taiteiden akatemiaan, mistä valmistui vuonna 1875 arkkitehdiksi. Seuraavana vuonna Ahrenberg tutki arkkitehtuuria ulkomailla ja kirjoitettiin vuoden 1875 lopussa ylimääräiseksi arkkitehdiksi ylihallitukseen. Hänet nimitettiin vuonna 1884 kolmanneksi arkkitehdiksi ja lääninarkkitehdiksi Oulun lääniin, seuraavana vuonna hän sai siirron Vipurin lääninrakennuskonttorin v.t. esimieheksi ja vuonna 1885 vakituiseksi tässä virassa. Museovirasto, rakennushistorian osasto. Yleisten rakennusten ylihallituksen viisikymmenvuotiskertomus 1865-27.10.1915.

[268]VA Rakennushallituksen arkisto HK 10. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat. Rakuunarykmentti Lappeenranta 1889-1901.

[269]VA Rakennushallituksen arkisto Ca 20. Pöytäkirja 19.3. 1889.

[270]Komitébetänkande n:o 1/1888 angående uppställning af finskt kavalleri; Castrén 1984, s. 12.

[271]Helsingfors Dagblad 10.8.1879.

[272]Komitébetänkande n:o 1/1888 angående uppställning af finskt kavalleri, s. 17.

[273]Wasa Tidning 27.5.1888; ks. myös Kertomus Suomen Rakuunarykmentin ensi ajoilta, s. 218.

[274]VA KD 3/1 1889.

[275]VA Sotilastoimikunta Ha 6. Winter, Gripenberg, Blåfjeld ja Järnefelt senaatille 9.1. 1889. Sotilastoimikunta korvasi Gripenbergin 167 markan matkakustannukset Lappeenrantaan 19 tammikuuta 1889. VA Rakennushallituksen arkisto Ca 20. Pöytäkirja 18.1.1889; VA Rakennushallituksen arkisto. Senaatilta saapuneet kirjeet 1889. Ea 6. Sotilastoimituskunta yleisten rakennusten ylihallitukselle 19.1.1889. Paikanvalinasta ks. myös Blåfjeldin artikkeli sekä artikkeliin liittyvä karttakopio. Finsk Militär Tidskrift 1889, F. Blåfjeld: Projekt till de blifvande kavallerikasernernas planering.

[276]Finland 9.1.1889.

[277]VA KD 349/37 1888.

[278]VA sotilastoimituskunta Dd 50, puhtaaksikirjoitetut kirjekonseptit, 5.3.1889, (EKM L. Laaksosen muistiinpanot).

[279]VA Rakennushallituksen arkisto. Senaatilta saapuneet kirjeet 1889. Ea 6. Sotilastoimituskunta yleisten rakennusten ylihallitukselle 5.3.1889.

[280]LKA Lappeenrannan kaupunginvaltuuston pöytäkirjat 25.5. 1889, 31.5.1988, 3.6. 1889; STO KD 321/34 1888.

[281]Uusi Suometar 9.6.1889.

[282]VA KD 321/34 1888.

[283]VA BDME 25/6 1889.

[284]Militieexpeditionens berättelse 1888-1890, s. 32; Castrén 1957, s. 307.

[285]LKA Lappeenrannan kaupunginvaltuuston pöytäkirjat 24.7. 1889, 4.9. 1889, 6.2. 1890. Ratsuväelle luovutetun maa-alueen omistusoikeus ei siis vielä tässä vaiheessa siirtynyt valtiolle. Vasta vuonna 1906 valtio pakkolunasti rakuunarykmentin käytettävänä olleen maa-alan. LKA Ha:8 Rakuunarykmenttiä koskevat asiakirjat 1880-1942; Castrén 1957, s. 310.

[286]LKA Lappeenrannan kaupunginvaltuuston pöytäkirjat 19.10. 1887, 3.6. 1889; LKA Ha:8 Rakuunarykmenttiä koskevat asiakirjat 1880-1942; Castrén 1957, s. 309.

[287]Militieexpeditionens berättelse 1888-1890, s. 8; Författningssamling n:o 19/1889; VA STO KD 321/34 1888; VA STO KD 151/16 1889; Päiväkäsky Suomen sotaväelle n:o 25/1889; Castrén 1984, s. 12.

[288]VA Sotilastoimikunta Ha 6. Winter, Gripenberg, Blåfjeld ja Järnefelt senaatille 9.1. 1889; EKM L. Laaksosen kokoelma; Lappeenrannan Uutiset 11.1.1889; VA Rakennushallituksen arkisto Ca 20. Pöytäkirja 18.1.1889; VA Rakennushallituksen arkisto. Senaatilta saapuneet kirjeet 1889. Ea 6. Sotilastoimituskunta yleisten rakennusten ylihallitukselle 19.1.1889. Paikanvalinasta ks. myös Blåfjeldin artikkeli sekä artikkeliin liittyvä karttakopio. Finsk Militär Tidskrift 1889, F. Blåfjeld: Projekt till de blifvande kavallerikasernernas planering.

[289]Castrén 1957, s. 308; VA RakH II Iga 108:1; Militieexpeditionens berättelse 1888-1890, s. 32.

[290]VA KD 3/1 1889.

[291]VA sotilastoimituskunta Dd 50, puhtaaksikirjoitetut kirjekonseptit, 5.3.1889; EKM L. Laaksosen kokoelma.

[292]VA sotilastoimituskunta Dd 50, puhtaaksikirjoitetut kirjekonseptit 5.3.1889; EKM L. Laaksosen kokoelma; VA KD 3/1 1889.

[293]SVT XVI 1888-1892, s. 57.

[294]Ratsuväkivaruskunnan alueen rakennussuunnitelmista on rakennushallituksen arkistossa säilynyt Lappeenrannan rakuunakasarmien rakennus- ja korjausasiakirjojen joukossa yleisten rakennusten ylihallituksen ylijohtajan Sebastian Gripenbergin allekirjoittama mutta päiväämätön asiakirja, kuvaus Suomen rakuunarykmentin kasarmeista Lappeenrannassa. Asiakirjan sangen yksityiskohtainen rakennussuunnitelma toteutettiin myöhemmin vain pienin poikkeuksin.

Kuvaus lienee taustamateriaalia tai luonnos senaatille lähetetystä kasarmikokonaisuuden rakennusesityksestä, siinä viitataan mukaan liitettyihin piirustuksiin ja esitetään vielä joidenkin rakennusten osalta eri vaihtoehtoja. Asiakirja on toisaalta joitakin rakennuksia ja niiden välisiä etäisyyksiä koskevia muutoksia lukuun ottamatta lähes sanasta sanaan yhteneväinen Gripenbergin vuonna 1889 Suomen teknillisen seuran julkaisuun kirjoittamaan, suunniteltuja rakuunarykmentin kasarmeja koskevaan artikkeliin. Siten Valtionarkiston asiakirja on toiminut pohjana myös Gripenbergin artikkelille. Monet asiakirjassa esitetyt, kasarmialuetta koskevat seikat ovat yhteneväisiä myös tammikuun alussa Lappeenrannassa vierailleen ja kasarmialueelle paikan valinneen nelimiehisen komission senaatille kirjoittaman lausunnon kanssa - Gripenberghän oli yksi komission jäsenistä. Gripenbergin asiakirjaa on siis kehitetty edelleen komission lausunnon pohjalta. VA Rakennushallituksen arkisto HK 10. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat. Rakuunarykmentti Lappeenranta 1889-1901; Gripenberg Tekniska föreningens handlingar 1889, s. 76-79; VA Sotilastoimikunta Ha 6, ratsuväkikomitea. Winter, Gripenberg, Blåfield ja Järnefelt senaatille 9.1.1889. Gripenbergin allekirjoittaman suunnitelman toteutumisesta ks. esim. SVT XVI 1888-1892, s. 57-62.

[295]Gripenbergin kirjoittaman artikkelin mukaan tien ja kadun väliin jätettäisiin vain 125 jalan istutusvyöhyke. Gripenberg Tekniska föreningens handlingar 1889, s. 76.

[296]Artikkelissa rakennusten sijoittelu oli muuttunut siten, että tien varteen tuli sijoitettavaksi kasarmit, kanslia ja päävartio ja niiden taakse 120 jalan päähän samaan linjaan keittiö ja vaunuliitereitä sekä halkovarastoja. Gripenberg Tekniska föreningens handlingar 1889, s. 76.

[297]Teknillisen seuran artikkelissa mainittiin enää vaihtoehto, jossa jokaisella eskadroonalla oli oma keittiö. Eskadroonilla oli rakennuksessa myös omat varastohuoneensa ja kellarinsa jääkellaria myöten. Gripenberg Tekniska föreningens handlingar 1889, s. 78.

[298]Teknillisen seuran artikkelissa Gripenberg tarkensi rakennettavaksi kaksi tallia, toisen 25 hevoselle ja toisen kahdeksalle hevoselle. Isommassa sijaitsi huone välskärille ja apteekki. Gripenberg Tekniska föreningens handlingar 1889, s. 78.

[299]Teknillisen seuran artikkelissa mainittiin työpajarakennuksen alakerroksen olevan kivestä, yläkerran puusta. Tämä johtui siitä, että senaatti säästäväisyyssyistä muutti yläkerran rakennusaineeksi puun. Gripenberg Tekniska föreningens handlingar 1889, s. 78; VA Senaatin sotilastoimituskunta Dd 50, puhtaaksikirjoitetut kirjekonseptit 21.5.1889; EKM L. Laaksosen kokoelma.

[300]Myöhemmin rakennukseen suunniteltiin vielä kolmelle tai neljälle upseerille asuntoja. Gripenberg Tekniska föreningens handlingar 1889, s. 79.

[301]VA Rakennushallituksen arkisto. Hk 10. Beskrifning af Finska Dragonregementets i Willmanstrand kaserner; EKM L. Laaksosen kokoelma.

[302]VA senaatin sotilastoimikunta Dd 50, puhtaaksikirjoitetut kirjekonseptit 21.5.1889 ja 4.6.1889; EKM L. Laaksosen kokoelma; SVT XVI 1888-1892, s. 56, 57, 59. Kanslian ja verstasrakennuksen uudet piirustukset ylihallitus sai valmiiksi 25. kesäkuuta ja senaatin sotilastoimituskunta hyväksyi ne välittömästi saman kuun lopussa. VA Rakennushallituksen arkisto. Senaatilta saapuneet kirjeet 1889. Ea 6. Sotilastoimituskunta yleisten rakennusten ylihallitukselle 27.6.1889 ja 14.8.1889.

[303]Viipurin Sanomat 21.5.1889.

[304]VA sotilastoimituskunta 19/173 1889.

[305]SVT XVI 1888-1892, s. 59; Militieexpeditionens berättelse 1888-1890, s. 33-35.

[306]Militieexpeditionens berättelse 1888-1890, s. 35.

[307]Militieexpeditionens berättelse 1888-1890, s. 36. Vuoden 1892 loppuun mennessä kasarmialueen rakentamiseen käytettiin 1 850 036 markkaa. Finsk Militär Tidskrift 1895, s. 106, 107.

[308]Militieexpeditionens berättelse 1891-1893, s. 20, 21; SVT XVI, s. 61.

[309]SVT XVI 1893-1899, s.10; SA PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 2.

[310]Uusi Suometar 24.1.1889; VA Rakennushallituksen arkisto Ca 20. Pöytäkirja 25.1.1889. Pian tiedettiin, että kaupunkiin aloitettaisiin rakentaa "kasarmitaloa" jo seuraavana kesänä. Lappeenrannan Uutiset 26.3.1889.

[311]SVT XVI 1888-1892, s. 59, 61.

[312]SVT XVI 1888-1892, s. 56, 57.

[313]VA Rakennushallituksen arkisto HK 10. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat. Rakuunarykmentti Lappeenranta 1889-1901; EKM L. Laaksosen kokoelma.

[314]VA Rakennushallituksen arkisto HK 10. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat. Rakuunarykmentti Lappeenranta 1889-1901; EKM L. Laaksosen kokoelma.

[315]SVT XVI 1888-1892, s. 61; VA Rakennushallituksen arkisto Ca 20. Pöytäkirja 1.2.1889; VA Rakennushallituksen arkisto Ca 20. Pöytäkirja 5.2.1889; VA Rakennushallituksen arkisto HK 10. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat. Rakuunarykmentti Lappeenranta 1889-1901; EKM L. Laaksosen kokoelma. Yleisten rakennusten ylihallituksen menettely rakennustarpeitten hankkimiseen Lappeenrannan ratsuväen kasarmeihin herätti keskustelua Uudessa Suomettaressa. Lappeenrannasta halvimman tarjouksen teki eversti von Hartman joka saikin hoidettavakseen koko hankinnan. Helsingistä oli Breitholz kuitenkin muutamassa hirsikoossa alittanut von Hartmanin tarjouksen ja lehteen lähetetyssä kirjeessä ihmeteltiin miksei näiden hankintaa annettu halvimman tarjouksen tehneelle. Uusi Suometar 30.4.1889.

[316]VA Rakennushallituksen arkisto HK 10. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat. Rakuunarykmentti Lappeenranta 1889-1901. Julius Siren ylihallitukselle 11.3.1889; EKM L. Laaksosen kokoelma. Rakennuksia varten tarvittiin myös sokkelikiveä. Julius Sirén sai ylihallitukselta tehtäväkseen tiedustella myös perustuskivien hankintapaikkoja ja hintoja. Maaliskuun 16. päivään mennessä Sirén raportoi ylihallitukselle joitakin keräämiään tietoja. Tyysterniemi oli lähin paikka josta kiveä oli saatavilla. Tyysternimen kivi oli punertavaa, paikoitellen rakeista. Alueen omistivat pitäjä ja kaupunki, kiven hinta oli 2 markkaa kuutiosyliltä. Sirén ei pitänyt kiveä sopivana sokkelikiviksi. Sen sijaan hän huomautti kasarmialueen viereen juuri valmistuneen uuden kansakoulun tarpeiksi tuodun Kivisalmelta saaresta harmaata, hienoa ja kaunista kiveä. Kiven saanti kokonaisuudessaan oli huonoa. Yhtenä vaihtoehtona oli vielä Sirénin kivimies Heleniukselta kuulema Karkun kylässä, Lappeenrannasta 9 virstan päässä rantatien suunnassa sijaitseva Kempin vuori -niminen kiviesiintymä. Tämän kiven hinta paikalleen asennettuna olisi ollut noin 30 markkaa kuutiosyliltä. Myöhemmin Julius Sirén määrättiin saapumaan ylihallitukseen Helsinkiin neuvottelemaan kasarmien pohjakiveksi sopivasta harmaakivestä. VA Rakennushallituksen arkisto HK 10. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat. Rakuunarykmentti Lappeenranta 1889-1901; EKM L. Laaksosen kokoelma; VA Rakennushallituksen arkisto Ca 20. Pöytäkirja 12.3. 1889. Tiedossani ei ole, mistä kivi loppujen lopuksi hankittiin.

[317]VA Rakennushallituksen arkisto HK 10. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat. Rakuunarykmentti Lappeenranta 1889-1901; EKM L. Laaksosen kokoelma.

[318]VA Rakennushallituksen arkisto. Senaatilta saapuneet kirjeet 1889. Ea 6. Sotilastoimituskunta yleisten rakennusten ylihallitukselle 9.4.1889; SVT XVI 1888-1892, s. 61.

[319]VA Rakennushallituksen arkisto Gr 19. Lappeenrannan ratsuväenkasarmien rakennustyön tilikirja 1889-1893. Sirénin viimeinen kuittaus tilikirjassa oli 4.2.1890. Tämän jälkeen Sirén ei liene enää osallistunut kasarmialueen rakennustyöhön.

[320]VA Rakennushallituksen arkisto HK 10. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat. Rakuunarykmentti Lappeenranta 1889-1901; EKM L. Laaksosen kokoelma.

[321]VA Rakennushallituksen arkisto HK 10. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat. Rakuunarykmentti Lappeenranta 1889-1901; EKM L. Laaksosen kokoelma.

[322]VA Rakennushallituksen arkisto HK 10. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat. Rakuunarykmentti Lappeenranta 1889-1901; EKM L. Laaksosen kokoelma. Sebastian Gripenberg kävikin Lappeenrannassa syksyllä, sillä hänelle maksettiin lokakuun lopussa 1889 135,40 markkaa korvausta virkamatkasta Lappeenrantaan. VA Rakennushallituksen arkisto. Senaatilta saapuneet kirjeet 1889. Ea 6. Sotilastoimituskunta yleisten rakennusten ylihallitukselle 25.10.1889.

[323]VA Rakennushallituksen arkisto HK 10. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat. Rakuunarykmentti Lappeenranta 1889-1901; EKM L. Laaksosen kokoelma.

[324]VA Rakennushallituksen arkisto HK 10. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat. Rakuunarykmentti Lappeenranta 1889-1901; EKM L. Laaksosen kokoelma.

[325]VA Rakennushallituksen arkisto HK 10. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat. Rakuunarykmentti Lappeenranta 1889-1901; EKM L. Laaksosen kokoelma. Kronholm oli yleisten rakennusten ylihallitukselle jo Viipurin kasarmien korjaustöistä tuttu urakoitsija. VA Rakennushallituksen arkisto Ca 19. Pöytäkirjat vuodelta 1888. Lappeenrannan urakka näyttää kuitenkin olleen urakoitsijalle hiukan liian suuri.

[326]VA Rakennushallituksen arkisto HK 10. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat. Rakuunarykmentti Lappeenranta 1889-1901; EKM L. Laaksosen kokoelma.

[327]Uusi Suometar 28.7.1889.

[328]Kaiku 27.8.1889. Ylihallitus solmi urakkasopimuksen Leander Kronholmin kanssa 19.8.1889. Pienempi urakkasopimus tehtiin Kronholmin kanssa 19.9.1889 (41 000 markkaa) ja vielä 14.3.1890 (3 000 markkaa). SVT XVI 1988-1892, s. 61.

[329]Lukemisia Suomen sotamiehille 1900/6. Kertomus Suomen Rakuunarykmentin ensi ajoilta, s. 219, 220; VA Rakennushallituksen arkisto. Senaatilta saapuneet kirjeet 1889. Ea 6. Sotilastoimituskunta yleisten rakennusten ylihallitukselle 21.8.1889; VA Rakennushallituksen arkisto HK 10. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat. Rakuunarykmentti Lappeenranta 1889-1901. Komennuskunnassa oli 30 tarkka-ampujaa, kaksi aliupseeria, vääpeli, päällikkönä tuleva rakuunarykmentin päällikkö everstiluutnantti Schauman sekä hänellä apuna luutnantti. Toistaiseksi vain päällikköllä ja hänen apulaisellaan oli Suomen rakuunarykmentin asepuku. Suomi 28.12.1889.

[330]Savo 19.9.1889.

[331]VA Rakennushallituksen arkisto HK 10. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat. Rakuunarykmentti Lappeenranta 1889-1901; EKM L. Laaksosen kokoelma.

[332]VA Rakennushallituksen arkisto HK 10. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat. Rakuunarykmentti Lappeenranta 1889-1901; EKM L. Laaksosen kokoelma.

[333]VA Rakennushallituksen arkisto HK 10. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat. Rakuunarykmentti Lappeenranta 1889-1901; EKM L. Laaksosen kokoelma.

[334]VA Rakennushallituksen arkisto HK 10. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat. Rakuunarykmentti Lappeenranta 1889-1901; EKM L. Laaksosen kokoelma.

[335]VA Rakennushallituksen arkisto HK 10. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat. Rakuunarykmentti Lappeenranta 1889-1901; EKM L. Laaksosen kokoelma.

[336]VA Rakennushallituksen arkisto HK 10. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat. Rakuunarykmentti Lappeenranta 1889-1901; EKM L. Laaksosen kokoelma.

[337]Suomi 28.12.1889.

[338]VA Rakennushallituksen arkisto HK 10. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat. Rakuunarykmentti Lappeenranta 1889-1901; EKM L. Laaksosen kokoelma.

[339]VA Rakennushallituksen arkisto HK 10. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat. Rakuunarykmentti Lappeenranta 1889-1901; EKM L. Laaksosen kokoelma; SVT XVI 1888-1892, s. 61. Leander Kronholmin urakoima ensimmäinen tallirakennus oli valmistunut pääosiltaan 6.12.1889. Lybecker totesi kirjeessään ylihallitukselle kuitenkin jonkun muun urakoitsijan tekevän loput työt rakennuksessa. Kasarmirakennuksen urakoitsija Kronholm ei hänen mukaansa pystynyt tai halunnut ryhtyä tähän urakkaan. Tähän saattoi olla syynä, että työteho oli rakennustöissä pudonnut 40 % sairauksien vuoksi. Tallirakennuksen rakennustöitä lienee myös pitkittänyt se, että rakuunarykmentin jo toimiessa jouduttiin rykmentille rakentamaan tallin päätyyn tilapäisiä säilytystiloja varusteille. VA Rakennushallituksen arkisto HK 10. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat. Rakuunarykmentti Lappeenranta 1889-1901; EKM L. Laaksosen kokoelma.

[340]VA Rakennushallituksen arkisto HK 10. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat. Rakuunarykmentti Lappeenranta 1889-1901; EKM L. Laaksosen kokoelma.

[341]VA Rakennushallituksen arkisto HK 10. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat. Rakuunarykmentti Lappeenranta 1889-1901; EKM L. Laaksosen kokoelma; SVT XVI 1888-1892, s. 61.

[342]Lukemisia Suomen sotamiehille 1900/6. Kertomus Suomen Rakuunarykmentin ensi ajoilta, s. 221.

[343]VA Rakennushallituksen arkisto HK 10. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat. Rakuunarykmentti Lappeenranta 1889-1901; EKM L. Laaksosen kokoelma.

[344]VA Rakennushallituksen arkisto HK 10. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat. Rakuunarykmentti Lappeenranta 1889-1901; EKM L. Laaksosen kokoelma.

[345]SA M 243. Päiväkäskyjä Suomen rakuunarykmentissä 1889-1890, 26.4.1890.

[346]VA Rakennushallituksen arkisto HK 10. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat. Rakuunarykmentti Lappeenranta 1889-1901; EKM L. Laaksosen kokoelma.

[347]VA Rakennushallituksen arkisto HK 10. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat. Rakuunarykmentti Lappeenranta 1889-1901; EKM L. Laaksosen kokoelma.

[348]VA Rakennushallituksen arkisto HK 10. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat. Rakuunarykmentti Lappeenranta 1889-1901; EKM L. Laaksosen kokoelma.

[349]VA Rakennushallituksen arkisto HK 10. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat. Rakuunarykmentti Lappeenranta 1889-1901; EKM L. Laaksosen kokoelma.

[350]Lappeenrannan Uutiset 17.6.1890.

[351]VA Rakennushallituksen arkisto HK 10. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat. Rakuunarykmentti Lappeenranta 1889-1901; EKM L. Laaksosen kokoelma. Ylihallituksen yliarkkitehti Wilenius piti 5 elokuuta tarkastuksen valmiiksi ilmoitetuille kasarmialueen rakennuksille. Tarkastukseen ottivat osaa everstiluutnantti Schulman ja rykmentin lääkäri Buch. SA M 243. Päiväkäskyjä Suomen rakuunarykmentissä 1889-1890, 3.8.1890.

[352]SA PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 15, 16; SA M 243. Päiväkäskyjä Suomen rakuunarykmentissä 1889-1890, 1.11.1890; Kertomus Suomen Rakuunarykmentin ensi ajoilta, s. 222.

[353]VA Rakennushallituksen arkisto HK 10. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat. Rakuunarykmentti Lappeenranta 1889-1901; EKM L. Laaksosen kokoelma; Upseerikerho valmistui käyttökuntoon 17.maaliskuuta 1891. SA M 243. Päiväkäskyjä Suomen rakuunarykmentissä 1890-1891, 17.3.1891. Kuitenkin vielä vuoden 1891 lopussa Lybeck totesi ylihallitukselle kirjoittamassaan kirjeessä, että upseerikerhon parkettilattia oli niin kelvottomasti tehty, ettei siitä voinut maksaa urakoitsija Anders Wiklundin laskun summaa. Samoin oli puutteita upseerikerhon ja komentajan talon ulkomaalauksessa. VA Rakennushallituksen arkisto HK 10. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat. Rakuunarykmentti Lappeenranta 1889-1901; EKM L. Laaksosen kokoelma.

[354]VA Rakennushallituksen arkisto HK 10. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat. Rakuunarykmentti Lappeenranta 1889-1901; EKM L. Laaksosen kokoelma.

[355]VA Rakennushallituksen arkisto HK 10. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat. Rakuunarykmentti Lappeenranta 1889-1901; EKM L. Laaksosen kokoelma.

[356]SA PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 16. Pajassa oli sen pienuuden ohella ongelmia myös palkeiden suhteen. Ne olivat Lybeckin 16.4 päiväämän kirjeen mukaan menneet pilalle hoidon puutteessa ja taitamattomuudesta. VA Rakennushallituksen arkisto HK 10. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat. Rakuunarykmentti Lappeenranta 1889-1901; EKM L. Laaksosen kokoelma.

[357]Kartasta on rakennushallituksen arkistossa säilynyt kopio. Sen mukaan kartan oli allekirjoittanut 20. tammikuuta 1891 ylihallituksessa Sebastian Gripenberg ja hyväksynyt sotilastoimituskunnassa 27. tammikuuta Hans Christiensson. Kopio oli tehty helmikuuussa 1891 Helsingissä. VA Rakennushallituksen arkisto Hk 20. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat 1879-1922.

[358]VA Rakennushallituksen arkisto HK 10. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat; EKM L. Laaksosen kokoelma. Rakuunarykmentti Lappeenranta 1889-1901. Vuoden 1891 loppupuolella huomattiin myös Felix Wuorisen urakoimien tallien kattorakenteissa puutteita. Rakennustyön takuu oli kuitenkin Lybeckin ilmoituksen mukaan edelleen voimassa. Sama.

[359]VA Rakennushallituksen arkisto HK 10. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat. Rakuunarykmentti Lappeenranta 1889-1901; EKM L. Laaksosen kokoelma; SVT XVI 1888-1892, s. 61. 6.11.1891 Wiklundin kanssa solmittiin vielä 19 000 markan urakka. SVT XVI 1888-1892, s. 61.

[360]SA PK 963:4. Kenraalimajuri O. T. Schaumanin kokoelma. Journal öfver mera betydande fakta inom Finska Dragonregementen 1891-1901, s. 40.

[361]VA Rakennushallituksen arkisto HK 10. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat. Rakuunarykmentti Lappeenranta 1889-1901; EKM L. Laaksosen kokoelma.

[362]VA Rakennushallituksen arkisto HK 10. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat. Rakuunarykmentti Lappeenranta 1889-1901; EKM L. Laaksosen kokoelma; Militieexpeditionens berättelse 1891-1893, s. 20. Sotilastoimituskunnan kertomuksen mukaan viimeinen, kolmas, kasarmirakennus olisi valmistunut jo vuonna 1891. Rakennushallituksen arkiston tietojen mukaan kolmas kasarmi valmistui kuitenkin vasta seuraavana vuonna. VA Rakennushallituksen arkisto HK 10. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat. Rakuunarykmentti Lappeenranta 1889-1901. Esim. "Förteckning öfver byggnader utgörande Finska Dragonregementets kasernkomplex".

[363]VA Rakennushallituksen arkisto HK 10. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat. Rakuunarykmentti Lappeenranta 1889-1901;EKM L. Laaksosen kokoelma.

[364]Vasta Lappeenrannan jälkeen rakennettiin vesijohdot myös Oulun ja Viipurin kasarmeihin. SVT XVI 1888-1892, s. 52.

[365]VA Rakennushallituksen arkisto. Senaatilta saapuneet kirjeet 1889. Ea 6. Sotilastoimituskunta yleisten rakennusten ylihallitukselle 22.10.1889; SVT XVI 1888-1892, s. 59.

[366]SVT XVI 1888-1892, s. 60; Militieexpeditionens berättelse 1891-1893, s. 21. C. Hausen laati jo 23.1. 1891 lausunnon insinööri Huberin suunnitelmasta. VA Rakennushallituksen arkisto HK 10. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat. Rakuunarykmentti Lappeenranta 1889-1901; VA Rakennushallituksen arkisto Hk 20. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat 1879-1922. Vesijohto mahdollisti höyrykaapilla ja suihkulla varustetun kylpyhuoneen rakentamisen rakuunoiden sairaalarakennukseen. Vastaavanlaiset rakennettiin vuonna 1891 myös Turun, Vaasan, Oulun ja Kuopion kasarmien sairaaloihin. Militieexpeditionens berättelse 1891-1893, s. 21.

[367]EKM Rakuunakokoelma 1115.R. Muistelmiani SRR:n oloajalta. J. Pellinen.

[368]Finsk Militär Tidskrift 1895, s. 106; LKA Lappeenrannan kaupunginvaltuuston pöytäkirja 2.3. 1891. Vuosisadan alussa liitettiin myös rakuunarykmentin sauna- ja pesutupa vesijohtoon. Rakennuksella oli aiemmin oma vesipumppunsa joka kuitenkin lakkoili usein. Sota-asiain toimituskunnan kertomus 1900-1903, s. 21.

[369]Militieexpeditionens berättelse 1891-1893, s. 20, 21; VA Rakennushallituksen arkisto HK 10. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat. Rakuunarykmentti Lappeenranta 1889-1901; SVT XVI 1888-1892, s. 61. Edullisimman tarjouksen teki Mantila, mutta neuvottelujen jälkeen päädyttiin Lohmaniin. SVT XVI 1888-1892, s. 61.

[370]SVT XVI 1893-1899, s. 11.

[371]VA Rakennushallituksen arkisto Gr 19. Lappeenrannan ratsuväenkasarmien rakennustyön tilikirja 1889-1893.

[372]SVT XVI, Yleisten rakennusten ylihallituksen kertomus v. 1893- 1899, s. 13.

[373]Sota-asiain toimituskunnan kertomus 1894-1896, s. 31; VA Rakennushallituksen arkisto HK 10. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat. Rakuunarykmentti Lappeenranta 1889-1901, ruokalan muutostyön kustannusarvio; EKM L. Laaksosen kokoelma.

[374]Sota-asiain toimituskunnan kertomus 1894-1896, s. 44.

[375]Sota-asiain toimituskunnan kertomus 1884-1886, s. 32.

[376]SVT XVI 1893-1899, s. 11.

[377]Sota-asiain toimituskunnan kertomus 1897-1899, s. 38, 39; SVT XVI 1893-1899, s. 11. Tallien lattiakorjauksessa kokeiltiin kahdenlaista lattiapäällystystä. Kahdessa tallissa tehtiin pilttuiden lattiat asfaltista ja päällystettiin laudoilla, kolmannen lattiamateriaalina kokeiltiin betonia. Lattioiden käyttökelpoisuutta tutkittiin talvella 1900 ja yleisten rakennusten ylihallitus päätyi pitämään betonia edullisempana. Tämän perusteella sitten keväällä 1900 päätettiin loputkin tallien lattiat muuttaa sementtilattioiksi. Työhön saatiin senaatilta 25 000 markan määräraha. Sota-asiain toimituskunnan kertomus 1900-1903, s. 21.

[378]VA Rakennushallituksen arkisto Hk 20. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat 1879-1922.

[379]VA Rakennushallituksen arkisto Hk 20. Sotilasrakennusten rakennus- ja korjausasiakirjat 1879-1922. Elokuussa 1902 määräsi keisari tarkka-ampujapataljoonien kasarmit, reservikomppanioiden rakennukset ja rakuunarykmentin rakennukset luovutettaviksi venäläisille joukoille eli lähinnä uudelle 2:lle suomenmaalaiselle tarkka-ampujaprikaatille niiltä osin kuin venäläiset joukot rakennuksia tarvitsivat. Rakennuksista ei maksettu korvausta, mutta niiden omistusoikeus jäi kuitenkin Suomen valtiolle. Sota-asiain toimituskunnan kertomus 1900-1903, s. 41.

[380]SVT XVI 1888-1892, s. 57.

[381]Laine 1981, s. 5; ks. myös Finska Militären 1881-1901, s. 56. Paviljonkjärjestelmää nimitettiin Suomessa myös nimellä "baracksystemet", parakkijärjestelmä. Finsk Militär Tidskrift 1895. Nimim. C.F.W.: De finska truppernas kasärnetablissement, s. 764, 765.

[382]Berg 1975, s. 14-17.

[383] Finsk Militär Tidskrift 1895. Nimim. C.F.W.: De finska truppernas kasärnetablissement, s. 764, 765. Tarkka-ampujien kasarmien rakennusainetta eli puuta pidettiin artikkelissa terveydelliseltä kannalta tiiltä parempana - puurakennusten luonnollinen ilmanvaihto katsottiin terveellisemmäksi. Sama. Rakuunarykmentin lääkäri Maximilian Buch totesi Eurooppaan vuonna 1891 suuntautuneen opintomatkansa kertomuksessa Suomen kasarmirakennusten voittavan edistyksellisyydessä eurooppalaiset kasarmit. Suomen rakuunarykmentin kasarmit taas voittivat ainakin terveydellisiltä olosuhteiltaan kaikki Buchin näkemät kasarmit, ehkä saksilaisia lukuun ottamatta. Buch oli Berliinissä käynyt sekä ratsuväen että jalkaväen kasarmeissa. Kasarmit poikkesivat Buchin mukaan niin vähän toisistaan, että hän käsitteli niitä kertomuksessaan samalla kertaa. Terveydenhoidollisista asioista kiinnostunut Buch ei käsitellyt liiemmälti rakennusten ulkonäköä, niiden huonejärjestelyä selostus kuitenkin valaisee. Kasarmit olivat kolmikerroksisia. Kaksi alinta kerrosta olivat tarkoitetut majoitukseen ja ylimmässä kerroksessa oli rykmentin suutarien ja räätälien verstaita. Nämä tarvitsivat runsaasti tilaa, sillä rykmentit valmistivat itse vaatteensa ja kenkänsä. Muut verstaat oli sijoitettu erilliseen rakennusryhmään.

Kasarmien majoitustuvat oli tarkoitettu 10-12 miehelle. Sängyt olivat kerrossänkyjä. Tuvat taas oli järjestetty pitkien käytävien varteen. Tuvat olivat Buchin mukaan pieniä ja käytävät olivat niin kapeita, ettei niillä voinut harjoittaa muuta koulutusta kuin seisaalta tehtäviä kivääriharjoituksia. Kasarmin ilmatilavuus oli Buchin saaman tiedon mukaan 15 kuutiota miestä kohden.

Keittiö, ruokalasalit ja kanttiinit sijaitsivat alimmassa kerroksessa. Käymälät oli sijoitettu erilleen kasarmirakennuksista. Ratsuväen kasarmien talleissa Buch kiinnitti huomiota pilttuiden matalaan, vain noin puoli metriä korkeisiin seiniin. Tallien keskikäytävä oli ladottu kovasta keltaisesta tiilestä. Maneeseja oli enemmän kuin Lappeenrannassa - preussilaisen rakuunarykmentin viidelle eskadroonalle oli yhteensä kolme maneesia. Lisäksi jokaisella eskadroonalla oli oma ratsastuspihansa.

Berliinistä Dresdeniin matkustanut Buch piti tämän kaupungin kasarmirakennuksia terveydelliseltä kannalta suurenmoisina. Tähän vaikutti se, että kaikki päivän toiminnot oli eriytetty toisistaan. Nukkumiseen, oleskeluun, harjoituksiin ja muihin toimintoihin oli kuhunkin oma tilansa, ja mitään salia ei saanut käyttää muuhun tarkoitukseen. Nukkumasaleissa esimerkiksi avattiin aamulla ikkunat, oli talvi tai kesä, ja ikkunat suljettiin jälleen kuudelta. Huoneet lämpesivät Buchin mukaan erittäin tehokkaasti keskuslämmityksen lämpimän ilman ansiosta.

Wienissä Buch ei päässyt tutustumaan kuin yhteen uuteen Rennwegin varrelle rakennettuun jalkaväkikasarmiin. Kasarmi oli Buchin mukaan "byggd i blocksystem, en block motsvarande en bataljon", siis yhteen yhtenäiseen rakennuskokonaisuuteen oli sijoitettu kokonainen pataljoona. Rakennuksessa ei kuitenkaan ollut mitään huomionarvoista eikä Buch käsitellytkään sitä enempää kertomuksessaan. Wienin vanhemmista kasarmeista Buchin arvostelu oli kuitenkin murskaava: nämä oli rakennettu ennemminkin turistien iloksi kuin sotilaiden mukavuudeksi, kasarmeista hän mainitsi nimeltä Rudolfskasarnen. Kasarmeja oltiinkin nyt purkamassa ja tontteja myymässä, yhtä näistä "keskiajan linnoituksia muistuttavista kolosseista" oltiin juuri purkamassa Buchn vierailun aikana. Uudet kasarmit oli Wienissä tarkoitus rakentaa kaupungin ulkopuolelle. Finsk Militär Tidskrift 1892. M. Buch: Reseberättelse, s. 394, 403-406, 410, 411.

[384]SVT XVI 1888-1892, s. 57.

[385] Finsk Militär Tidskrift 1889. F. Blåfjeld: Projekt till de blifvande kavallerikasernernas planering.

[386]Finsk Militär Tidskrift 1895, s. 104.

[387]U-volyymistä ja pihaseinälle sijoittuvan sivukäytävän varaan rakentuvaa pohjakaavaa esiintyy muun muassa Lohrmannin suunnitelmassa Joensuun yleistä sairaalaa varten v. 1856 ja 1857. Lilius 1989, s. 29.

[388]Sinisalo 1990, s. 195. Opetuspataljoonan kasarmin rakentaminen ei kuitenkaan merkinnyt laajan saliratkaisun unohtamista, ainakaan Engelin kasarmiarkkitehtuurissa. Engelin vuoden 1820 totetumattomassa suunnitelmassa Eckerön kasarmia varten pohjakaava esiintyi jälleen, ehkä kenraalikuvernööri Steinheilin vaikutuksesta. Intendentinkonttorissa Engelin johtokaudella vuonna 1827 laaditussa Turkuun ja Vaasaan aiotussa jalkaväkipataljoonankasarmisuunnitelmassakaan ei ole harjoituspataljoonan kasarmin tapaan leveää sivukäytävää. Piirustusten oli tarkoitus olla perussuunnitelma koko maata varten, jos rakennushanke olisi toteutunut. Sinisalon mukaan vuoden 1827 suunnitelma nojautuu aikaisemman intendentin Charles Bassin pataljoonalle tarkoitetun kasarmin suunnitelmaan, jossa kuhunkin neljään saliin tuli majoittaa komppania. Engelin suunnitelmassa tupaa kohti tuli kuitenkin majoittaa vain 70 miestä. Vuoden 1827 suunnitelmassa majoitussaleja erotti rakennuksen keskustan kiinteä sydänmuuri, kun Bassilla ja myös Katajanokalla sydänmuuria oli käsitelty kaarisarjana. Sinisalo 1990. s. 204-207. Intendentinkonttorin vuoden 1827 suunnitelman pohjana toisaalta näyttää olevan laajalti käytetty, Lappeenrannan linnoituksessakin käytetty pohjakaava, jossa rakennuksen syvyisen eteisen-porrashuoneen molemmille puolille on sijoitettu tupaparit. Myöhemmistä suunnitelmista ks. myös intendentti Lohrmannin vuonna 1852 laatima, mutta toteuttamaton sarja mallipiirustuksia kasarmirakennuksia varten. VA RakH II, Igf 21:1a-21:6b.

[389]Laine 1981, s. 33, kuva 23; RakH II, Iga 84:13; RakH II, Iga 108:17.

[390]Deutsches Bauhandbuch. Band II, Baukunde des Architekten s. 385, kuvat 624, 626.

[391]SVT XVI 1888-1892, s. 58; Finsk Militär Tidskrift 1895, s. 104, 105. Säästäväisyys ulottui niinkin pitkälle, että kasarmeissa ei ollut lukkoja vaan niiden asemasta käytettiin rautasalpoja. Rakennusten katteissa noudatettiin tiukkaa säännönmukaisuutta. Kivirakennuksissa ja tulisijallisissa puutaloissa oli galvanoidusta pellistä tehdyt katot ja niissä puurakennuksissa, joissa ei ollut tulisijoja oli pärekatto. Kasarmien tukirakenteet olivat teräspalkkeja. Kaikissa niissä huoneissa, joissa oli kastumisen tai tulipalon vaara, oli lattiat asfaltoitu, muissa lattiat oli tehty 6 cm paksuisista mäntylankuista. Sama.

[392]Lilius 1989, s. 28. Gripenbergin tiiliarkkitehtuurin osalta ks. esim. Sinebrychoffin panimon varastorakennukset. Rakennustaiteen museon arkisto, piirustukset "till lagerkällare af sten" sign 72/213 (ilmeisesti vuodelta 1882) ja varastorakennus Sinebrychoffin alueella sign 72/152, valmistunut v. 1880. Tunnettu Gripenbergin punatiiliarkkitehtuuria edustava työ on suippotorninen kulmatalo Erottajankadun ja Ludviginkadun kulmassa (nykyisin osa HS:n toimitaloa). Samantyyppistä suippotornisuutta on pidetty ominaisena useille Gripenbergin taloille. Rakennustekniikka 2/1970, s. 52, nimim. E.L.

[393]Finsk Militär Tidskrift 1892. M. Buch: Reseberättelse, s. 406-411. Saksalaisista tiilikasarmeista ks. Klinkott 1988, s. 24, 109, 110, 280, 336-346; Wienistä Steiner 1988, s. 65, 157; historismista Viljo 1985, s. 14-20.

[394]Lilius 1989, s. 27-45; Viljo 1989, s. 77-111. Läheisestä punatiilisestä vartailukohdasta ks. esim. Theodor Höijerin luterilaisen evankeliumiyhdistyksen talo vuodelta 1877. Viljo 1985, s. 34, kuva 7.

[395]Åberg Teknillinen aikakauslehti 3/1925 s. 180. Frans Anatolius Sjöströmiin liittyen on kiintoista huomata, miten lähellä rakuunakasarmien pohjakaava oli Sjöströmin v. 1872 suunnitteleman polyteknillisen opiston - Gripenbergin oman opinahjon - pohjakaavaa. Molemmissa rakennuksissa oli keskellä pääsisäänkäynti, eteinen (opistossa eteishalli) ja sen jälkeen sivukäytävä sekä portaat. Huonejakokin täsmää osittain, vaikka huoneiden käyttötarkoitukset olivat erilaiset. Viljo 1989, s. 81, pohjakaavan valokuva.

[396]SVT XVI 1888-1892, s. 57.

[397]Viljo 1985, s. 14.

[398]Viljo 1989, s. 79.

[399]Viljo 1989, s. 79, 80, 95. Kasarmien julkisivujen liseenit saattaisivat viitata myös rakennuksen rakenteeseen - teräspalkkikonstruktioon. Viljo arvelee, että teräspalkkikonstruktiot olisivat vaikuttaneet klassisten pylväsjärjestelmien yleistymiseen. Viljo 1989, s. 79.

[400]Vapaan klassismin tyylipiirteistä ks. Lilius 1989, s. 28, 31.

[401]Jormakka 1984, s. 11, 12; Toivanen 1989, s. 227, 229.

[402]Lappeenrannan kasarmialueen rakennuksista säilytetään Valtionarkistossa rakennushallituksen piirustusarkistossa kahta sarjaa. Ensimmäinen sarja koostuu rakuunarykmentin rakennuksia kuvaavasta yhteen sidotuista piirustuksista. Tämän ensimmäisellä lehdellä on otsikkonsa mukaan "Kartta Suomen rakunarykmentin alueesta Lappeenrannan kaupungissa". Karttaan oli merkitty alueen rakennukset sekä alareunan selosteeseen numeroilla 1-44 rakennusten käyttötarkoitus. Kartan jälkeen sidoksessa seuraavat rakennusten piirustukset järjestyksessä, joka seuraa kartan selosteen numerojärjestystä. Viimeisestä karttaan merkitystä rakennuksesta - sairaalan varastosta - ei sidokseen kuitenkaan ollut liitetty piirustusta. Sidokseen tai sen sisältämiin piirustuksiin ei myöskään ollut merkitty sen laatimisvuotta, piirustusten tekijää tai niiden hyväksyjää. Sidoksen piirustukset ovat muita kokoelman piirustuksia uudempia ja kuvaavat valmista kasarmialuetta päätellen siitä, että piirustuksiin on korjattu muissa piirustuksissa esiintyvät lisäykset. VA RakH II, Iga 108:1-54.

Toinen osa piirustuksista koostuu pääosaltaan yleisten rakennusten ylihallituksen arkkitehtien Gripenbergin ja Ahrenbergin allekirjoittamista piirutuksista, joissa on senaatin hyväksymismerkintä.

Piirustusten päiväykset ovat seuraavat.

RAKENNUS               N:O      YRY              SENAATTI

Komentajan talo        (1)      12/89            28.1.90

Ups. asuinrak.         (3)      17.2.92          5.4.92

Ups. asuinrak.         (4)      17.2.92          5.4.92

Upseerikerho  (6)      12/89            28.1.90

Aliups. asuinrak.      (14)     ei päiv.         27.6.89

Aliups. asuinrak.      (15)     14.5.89          28.1.90

Aliups. asuinrak.      (16)     17.2.92          5.4.92

Sairaalan talousr.(39) 12/89            28.1.90

Kasarmirakennukset(9-11)       14.5.89          ?

Sairaala               (38)     12/89            28.1.90

Ulkorakennus  (2)      ei päiv.         ei päiv.

Ulkorakennus  (5)      ei päiv.         ei päiv.

Pesu- ja pyykkit.      (5A)     ei päiv.         ei päiv.

Kansliarakennus        (7)      ei päiv.         27.6.89

Ulkorakennus  (8)      ei päiv.         ei päiv.

Päävartio     (12)     14.5.89          28.1.90

Tallit                 (22-27)  14.5.89          ei päiv.

8 hev. sairastalli(29A)        12/89            28.1.90

Trumpetistien talli(28)        ei päiv.         ei päiv.

24 hev. sairastalli(29)        12/89            28.1.90

Kauravarasto  (30)     14.5.89          ei päiv.

Heinäladot    (31)     ei päiv.         ei päiv.

Vaakarakennus (31A)    ei päiv.         ei päiv.

Vaunuvaja     (32)     ei päiv.         ei päiv.

Kuorm. vaunuvaja       (33)     ei päiv.         ei päiv.

Halkovaja/käymälä      (34,35)  ei päiv.         ei päiv.

Maneesi                (36)     14.5.89          ei päiv.

Likakaivorakennus      (37)     ei päiv.         ei päiv.

Ruumishuone   (40)     14.5.89          28.1.90

Sair. ulkorak.         (41)     ei päiv.         ei päiv.

Liiteri/käymälä        (42)     ei päiv.         ei päiv.

Pumppuhuone   (43)     ei päiv.         ei päiv.

Palokalustovaja        (44)     10/97            ei päiv.

VA RakH II, Iga 109-117.

[403]VA RakH II, Iga 108:2, 109:1. Komentajan asuinrakennuksesta on säilynyt myös vaihtoehtoinen suunnitelmapiirustus. Sebastian Gripenbergin ja Jacob Ahrenbergin 14. maaliskuuta 1889 allekirjoittamassa piirustuksessa rakennukseen oli sijoitettu toiseen päätyyn toiseen kerrokseen rykmentin adjutantin tilat. Muuten rakennus oli toteutetun version tapaan yksikerroksinen. Rakennuksen alakerroksen pohjakaava oli pitkälti samaan tapaan jaoteltu kuin toteutetussakin versiossa, jossa ei enää ollut adjutantin tiloja. PLM Rakennusosaston piirustusarkisto, Lappeenrantaa koskevat piirustukset.

[404]VA RakH II, Iga 108:3, Iga 113:2.

[405]VA RakH II, Iga 108:4, 5; 109:2, 3.

[406]VA RakH II, Iga 108:6, 7; 109:4, 5.

[407]VA RakH II, Iga 108:8, Iga 113:3.

[408]VA RakH II, Iga 108:9, Iga 113:4.

[409]VA Valtion itsenäisyyshistoriakokoelma n:o 13. Finska Militären 1880-1902, s. 33.

[410]RakH II, Iga 109:6, 7; Iga 108:10, 11. Upseerikerhon salin tapaisen arkkitehtonisen sommitelman ratkaisemisesta Gripenberg oli saanut jo harjoitusta suunnitellessaan Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran talon Helsinkiin. Seuran taloon tuli Lappeenrannan upseerikerhon tapaan suuri kokoussali ja kokoussaliin lisäksi parvi. Kokoussali oli molemmissa rakennuksissa keskeinen osa pohjakaavaa ja sijoitettu keskirisaliittiin. Rakennustaiteen museon kuva-arkisto, sign 43/520, SKS:n pohjakaava; Viljo 1989, s. 88.

[411]VA RakH II, Iga 108:12, Iga 113:5.

[412]VA RakH II, Iga 108:13, Iga 113:6.

[413]VA RakH II, Iga 108:14-19; Iga 111:1-6.

[414]VA RakH II, Iga 108:20, Iga 113:7. Päävartio noudatti pohjakaavaltaan lähes täysin rakennushallituksen arkistossa säilytettävien sotilasrakennusten tyyppipiirustusten mallia n:o VII, eroa oli vain sellien lukumäärässä. Sama pohjakaava oli käytössä tarkka-ampujien kasarmialueiden päävartioissa. VA RakH II, Igf 2:3, Iga 108:20; Laine 1981, s. 34, kuva 26.

[415]VA RakH II, Iga 108:21, 22.

[416]VA RakH II, Iga 108:23, 24; Iga 110:9, 10.

[417]VA RakH II, Iga 108:25, 26; Iga 110: 11, 12.

[418]VA RakH II, Iga 108:27, 28; Iga 110:13, 14.

[419]VA RakH II, Iga 108:29.

[420]VA RakH II, Iga 108:30.

[421]VA RakH II, Iga 108:31.

[422]VA RakH II, Iga 108:32.

[423]VA RakH II, Iga 108:33.

[424]VA RaKH II, Iga 115:16, Iga 108:35; SVT XVI 1888-1892, s. 58.

[425]Seb. Gripenbergin vuonna 1889 allekirjoittamissa piirustuksissa ikkunoita oli koko seinän pituudella. Piirustuksiin oli kuitenkin vedetty laitimmasten ja kolmanneksi laitimmaisten ikkunoiden päälle ruksi, ja rakuunarykmentin rakennuksia kuvaavaan "kirjaan" oli piirustukset korjattu siten, että mainituissa kohdissa ei enää ollut ikkunoita. VA RaKH II, Iga 115:16, Iga 108:35. Ikkunoiden poistamisen syynä on voinut olla se, että päädyn varastojen kohdalla ei ehkä katsottu tarvittavan kuin yhdet ikkunat.

[426]VA RakH II, Iga 108:34, 35; Iga 115:16, 18. Tallirakennusten päätyjen jaottelussa on havaittavissa yhteneväisyyksiä etenkin vinoikkunoiden ja korkean katon osalta reservikomppanioiden miehistöparakkien jäsentelyyn tai toisaalta miehistöparakkien esikuvaan, Ruotsissa suunnitellun tyyppiparakin ikkunajäsentelyyn. VA RakH II, Iga 108:46, Igf 9:5, Igf 9:7, Igf 18; Berg 1982, 110-114. Voidaan myös havaita tallirakennusten piirustuksissa esiintyvän ilmanvaihtoputken hatun olevan taas lähes samankaltainen kuin rakennushallituksen piirustusarkistossa säilytettävien, armeijalle tarkoitettujen käymälöiden mallipiirustuksissa.  Nämä piirustukset lienee hankittu Ruotsista päätellen siitä, että niihin tehdyn merkinnän mukaan ne oli tehnyt "fortif. kapten A.W. Brunius 1880". VA RakH II, Igf 3.

[427]VA RakH II, Iga 108:36, 37; Iga 115:19, 20.

[428]VA RakH II, Iga 108:38; Iga 115:21.

[429]VA RakH II, Iga 108:39; Iga 115:17.

[430]VA RakH II, Iga 108:40; Iga 115:22.

[431]Gripenberg Tekniska föreningens förhandlingar 1889, s. 80, kuva 20; VA RakH II, Iga 108:41; Iga 113:1; Iga 115:23.

[432]VA RakH II, Iga 108:42, 43; Iga 116:24, 25.

[433]VA RakH II, Iga 108:44; Iga 116:26. Rakennusten sijoitus kasarmialueeella muuttui hiukan verrattuna ensimmäisiin suunnitelmiin. Alun perin rakennusten paikalle oli suunniteltu yhteensä neljää rakennusta: halkoliiteri-käymälöitä ja vaunuliiteriä. Ulommat rakennukset rakennettiin kuitenkin muualle. Gripenberg Tekniska föreningens handlingar 1889, s. 80, kuva 20; VA RakH II, Iga 113:1; Iga 119:38.

[434]VA RakH II, Iga 108:46; Iga 116:27; VA Rakennushallituksen arkisto. Senaatilta saapuneet kirjeet 1889. Ea 6. Sotilastoimituskunta yleisten rakennusten ylihallitukselle 25.10.1889.

[435]VA RakH II, Iga 108:45, 46; Iga 116:27, 28; Niitemaa 1979, s. 387.

[436]VA RakH II, Iga 108:45, 46; Iga 116:27, 28.

[437]SVT XVI 1888-1892, s. 58; VA RakH II, Iga 108:47-49; Iga 112:1-3; kasarmirakennuksista esim. Iga 111:1-5.

[438]VA RakH II, Iga 108:50; Iga 110:15.

[439]VA RakH II, Iga 108:51; Iga 117:30.

[440]VA RakH II, Iga 108:52; Iga 117:31.

[441]VA RakH II, Iga 108:53; Iga 117:32.

[442]VA RakH II, Iga 108:54; Iga 117:33. Kasarmialueen viemärijärjestelmään kuuluvien likakaivojen suojaksi suunniteltiin pienet vajat. Nämä olivat suunnitelmassa neliön muotoisia ja satulakattoisia rakennuksia. Rakennukset olivat vaakalaudoitettuja, oven yläpuolella oli kaksoisikkuna. Likakaivosta johti katolle ilmanvaihtotorvi. Ei kuitenkaan ole varmaa, toteutettiinko rakennuksia koskaan, sillä rakennuksia ei esiinny kuin yhdessä rakennushallituksen piirustusarkistoon kuuluvassa suunnitelmapiirustuksessa. Esimerkiksi rakuunarykmentin rakennuksia esittelevän "kirjan" piirustuksissa ei ole vastaavanlaista rakennusta ja eräässä rakuunarykmentin rakennuksia kuvaavassa planssissa likakaivo esitetään ilman sen suojaksi rakennettua rakennusta. VA RakH II, Iga 117:29; Iga 108:1-54; Iga 119:38.

[443]VA RakH II, Iga 118:34.

[444] Luntinen 1984, s. 122.

[445]PLM Lappeenrannan rakennustoimisto. Lappeenrannan linnoitusta ja kasarmialuetta koskevat kartat ja rakennuspiirustukset. Kasarmialueen vesijohtoverkon laajennusta koskeva kartta 26.6.1907; Kasarmirakennuksen muutospiirustukset 2.5.1907 (käymälän lisäys portaikkosiiven jatkoksi).

[446]PLM Lappeenrannan rakennustoimisto. Lappeenrannan linnoitusta ja kasarmialuetta koskevat kartat ja rakennuspiirustukset. Käymälöiden rakentaminen kasarmirakennuksiin ja alueen asemakartta. 5.5.1910.

[447]Polvinen 1963, s. 45; Luntinen 1984, s. 124; Kuusanmäki 1988, s. 115, 123; Kronlund 1988, s. 264.

[448] Luntinen 1984, s. 125-127.

[449] Luntinen 1984, s. 127, 128.

[450]Luntinen 1984, s. 125-127.

[451]Castrén 1957, s. 648

[452]Castrén 1957, s. 312, 327, 328, 539; Toivanen 1989, s. 231-233.

[453]PLM Lappeenrannan rakennustoimisto. Lappeenrannan linnoitusta ja kasarmialuetta koskevat kartat ja rakennuspiirustukset. Rakennuskomission 10.7.1910 hyväksymät varastorakennuksen piirustukset sekä 24.7.1910 hyväksymät kaksikerroksisen kasarmirakennuksen piirustukset ja 14.6.1913 hyväksymä tallin rakennuspiirustus; vuosien 1914 ja 1915 piirustukset. Sotilasrakennuksien rakentamisesta vastasi Lappeenrannan varuskunnan rakennustoimistossa säilyneen ja lähinnä järjestämättömistä kopioista ja työpiirustuksista koostuvan piirustusaineiston mukaan ensinnäkin Suuri rakennuskomissio, joka hyväksyi ensimmäisessä vaiheessa rakennettavien rakennuksien piirustukset.  Ensimmäiset Lappeenrannassa varuskunnan rakennustoimistossa säilyneet komission piirustukset ovat vuodelta 1910. Piirustuksia on säilynyt kahdesta rakennuksesta, yksikerroksisesta varastosta ja kaksikerroksisesta kasarmirakennuksesta. Lisäksi vuodelta 1913 on säilynyt tallirakennuksen piirustus. Lappeenrannassa taas toimi erillinen rakennuskomitea, jonka hyväksymät piirustukset ajoittuvat vuosille 1914 ja 1915. Sen hyväksymät piirustukset kattavat suurimman osan 1910-luvun uusista rakennuksista. Sama.

[454]Castrén 1957, s. 648; PLM Lappeenrannan rakennustoimisto. Lappeenrannan linnoitusta ja kasarmialuetta koskevat kartat ja rakennuspiirustukset.

[455]PLM Lappeenrannan rakennustoimisto. Lappeenrannan linnoitusta ja kasarmialuetta koskevat kartat ja rakennuspiirustukset; LKA Luettelo linnoitusalueen rakennuksista 1970-luvun lopussa.

[456]Viljo 1989, s. 95, 99; Wäre 1989, s. 139.

[457]Tykistömaneesista ks. af Hällstöm 1986, s. 151, kuva 184.

[458]Viljo 1989, s. 89.

[459] Toivanen 1989, s. 231-233.

[460]Museoviraston rakennushistorian osaston suorittamien puolustusministeriön rakennusten inventointien selvityksissä rakennusten mainitaan olevan tyyppipiirustusten mukaan tehtyjä. Inventointimateriaalin perusteella ei kuitenkaan ole mahdollista varmuudella todeta, kuinka samankaltaisia toteutetut rakennukset loppujen lopuksi ovat. Museovirasto, rakennushistorian osasto, puolustusministeriön rakennusten inventointikansiot. Valokuvan perusteella voidaan todeta Lappeenrannan kasarmien fasadikoristeiden muotokieltä käytetyn ainakin Hennalan varuskunnan alueella sijaitsevan Sotilaslääketieteen museon rakennuksessa, joka toimii kymmenluvulla rakennetussa kaksikerroksisessa punatiilirakennuksessa. Rakennuksen aukotus kuitenkin joiltakin osin poikkeaa Lappeenrannan kasarmeista.  Sotahistorialliset erikoismuseot 1991, s. 26, kuva s. 27.

[461]PLM Lappeenrannan rakennustoimisto. Lappeenrannan linnoitusta ja kasarmialuetta koskevat kartat ja rakennuspiirustukset. Komitean 24.7.1910 hyväksymät kaksikerroksisen kasarmirakennuksen piirustukset.

[462]PLM Lappeenrannan rakennustoimisto. Lappeenrannan linnoitusta ja kasarmialuetta koskevat kartat ja rakennuspiirustukset. Kaksikerroksisen kasarmin pohjakaavasuunnitelma. Hyväksytty 4.7.1914.

[463]PLM Lappeenrannan rakennustoimisto. Lappeenrannan linnoitusta ja kasarmialuetta koskevat kartat ja rakennuspiirustukset. 4.7.1914, kaksikerroksinen kasarmi 22. mörssäritykistödivisioonan yhdelle patterille; 7.8.1915,

kaksikerroksien kasarmi 11. suomenmaalaiselle tarkka-ampujarykmentille

[464]Linnoituksen asuinrakennuksista en ole löytänyt kuin yhden rakennuspiirustuksen. 24.4.1915, 40 hengen asuinrakennus 11. suomenmaalaiselle tarkka-ampujarykmentille. Piirustus kuvaa rakennuksista keskimmäistä. Säilyneiden rakennusten, joista kaksi on myöhemmässä vaiheessa maalattu valkoiseksi, muotokieli on kuitenkin hyvin lähellä toisiaan. Voidaan tosin huomata eteläisimmän rakennuksen olevan suurempi kuin muut ja ilmeisesti tämän vuoksi rakennuksen frontonit sijaitsivat keskemmällä rakennusta.

[465]PLM Lappeenrannan rakennustoimisto. Lappeenrannan linnoitusta ja kasarmialuetta koskevat kartat ja rakennuspiirustukset. Komitean hyväksyntä 7.4.1915, ruokalarakennus 11. suomenmaalaiselle tarkka-ampujarykmentille; 17.4.1915, leipomo 11. suomenmaalaiselle tarkka-ampujarykmentille; 17.4.1915 mestareitten asuin- ja verstasrakennus 11. suomenmaalaiselle tarkka-ampujarykmentille.

[466]PLM Lappeenrannan rakennustoimisto. Lappeenrannan linnoitusta ja kasarmialuetta koskevat kartat ja rakennuspiirustukset. Rakennuskomitean hyväksymät piirustukset 21.3.1914, tykistön varastot 22. mörssäritykistödivisioonan patterille; 30.5.1914, tykistövarasto 3. suomenmaalaisen tykistödivisioonan vuoristotykkipatteristolle; 8.8.1914, varusvarasto 3. suomenmaalaiselle tykistödivisioonalle; 18.10.1914, tykistön varasto 22. mörssäritykistödivisioonan rykmentille; 18.10.1914, (kuormasto)varasto 22. mörssäritykistödivioonalle; 13.2.1915, varasto 3. suomenmaalaiselle tykistödivisoonalle; 17.4.1915, korppuvarasto 11. suomenmaalaisella tarkka-ampujarykmentille. Jos varasto ei ollut varsinaiseen sotatarvikkeiden varastointiin, ja varastossa vaatevaraston tapaan työskenneltiin päivittäin, saatettiin julkisivuissa luopua tykistövarastojen leveistä liseeneistä ja muuttaa ikkunamuotoa. 13.2.1915, varasto 22. mörssäritykistödivisioonan 3.patterille.

[467]PLM Lappeenrannan rakennustoimisto. Lappeenrannan linnoitusta ja kasarmialuetta koskevat kartat ja rakennuspiirustukset. Suuren rakennuskomission 14.6.1913 hyväksymä tallin rakennuspiirustus;  Rakennuskomitean hyväksymät piirustukset: 1.1.1914, 56 hevosen talli 11. suomenmaalaiselle tarkka-ampujarykmentille; 17.1.1914, 116 hevosen talli 3. suomenmaalaisen tykistödivisioonan vuoristopatterille; 18.10.1914, 12 hevosen T-volyyminen sairastalli 3. suomenmaalaisen tykistödivisioonan 2. vuoristopatterille; 18.10.1914, 65 hevosen talli 3. suomenmaalaisen tykistödivisoonan kahdelle vuoristotykistöpatterille; 18.10.1914; 74 hevosen talli 22. mörssäritykistödivisoonalle; 17.4.1915, 9 hevosen sairastalli (T-volyymi) 11. suomenmaalaiselle tarkka-ampujarykmentille. Joitakin tallirakennuksista rakennettiin samojen piirustusten mukaan useampia kappaleita.

[468]Castrén 1957, s. 2. Kaupungin rakennuttamat rakennukset sijaitsivat linnoituksen pohjoisimmassa korttelissa päädyt vasten pääkadun toisella puolen sijaitsevaa harmaakivistä tykistömakasiinia. Rakennuksiin oli ainakin 1800-luvun alussa majoitettu esikuntaupseereita. TsGVIA, F. 349, op. 8, d. 174.

[469]Castrén 1957, s. 2. Vuonna 1821 kaupunkiin sijoitettiin lisää Lappeen julkisia rakennuksia. Toinen Lappeen pitäjän viljamakasiineistä nimittäin sijoitettiin kirkon viereen kaupungin luovuttamalle tontille. Castrén 1957, s. 61.

[470]Castrén 1957, s. 193.

[471]VA Rakennushallituksen arkisto. Ha 2. Lääninrakennuskonttorien vuositilastot. Kruunun rakennusten korjauskustannukset (1883-) 1888.

[472]Castrén 1957, s. 506, 575, 579, 602, 603, 608, 609, 626, 627, 637, 638, 347-352; Mäkinen & Vuorinen 1984, s. 70; Ringbom 1988, s. 205, 206.

[473]Castrén 1957, s. 637, 638. Keisarintalo oli alun perin tohtori Adolf Dammertin rakennuttama. Kirkkokadun ja Raastuvankadun kulmatontilla sijainnut talo toimi vuosisadan puolivälissä sairaalana. Dammertien jälkeen talo myytiin rouva E. Fontellille. Tämän jälkeen talossa toimi 1879-1885 yksityislyseo. Kesällä 1885 rakennus kunnostettiin keisarin vierailuasunnoksi. Itsenäistymisen jälkeen rakennuksen arvokkain irtaimisto siirrettiin presidentin linnaan, Ateneumiin ja Kansallismuseoon. Talo paloi maaliskuussa 1929. Nieminen 1985, s. 95, 96.

[474]Putkonen 1978, s. 13; Jormakka 1984, s. 35; Mäkinen & Vuorinen 1984, s. 5, 6, 14, 37, 49-51, 56.Etenkin leirikesät heijastuivat kylpylätoimintaan. Upseerit ja upseerien perheet olivat 1900-luvun alussa ilmeisesti merkittävin kylpylän käyttäjäryhmistä - ainakin vuonna 1906 oli Riitta Räsäsen tutkimusten mukaan osa naiskylpijöistä upseerien vaimoja ja lähes kaikki mieskylpijät upseereita sotilasarvoiltaan amiraalista ja kenraalista "sotaherraan". Rajan sulkeutumisen jälkeen ja pietarilaisten kylpyvieraiden jäädessä pois kaupungista kylpylän toiminta lamaantuikin joksikin aikaa.Räsänen R. 1989, s. 454, 455.

[475]Castrén 1957, s. 81.

[476]Castrén 1957, s. 248.

[477]VA Tarmon palovakuutukset, kansio 132 Lappeenranta. II kortteli, tontti n:o 19, vakuutus n:o 45 vuodelta 1834

Tontti kuului raatimies Bror Leidegrenille ja rakennukset vakuutettiin 5 900 ruplasta; II kortteli, tontti n:o 14, vakuutus n:o 192 v. 1834. Tontti kuului pormestari Åkerblomille ja rakennukset vakuutettiin 7 050 ruplasta;

palovakuutus n:o 265, II kaupunginosa, tontti n:o 3

Vakuutus vuodelta 1834, kauppias Savanderin talo;

palovakuutus n:o 266, II kaupunginosa, tontti n:o 9.

Vakuutus vuodelta 1934, apteekkari Carl Reihold Liliuksen talo; palovakuutus n:o 687 v. 1834, II kaupunginosa, tontti n:o 17, tohtori Adolf Wilhelm Dammertin talo.

[478]VA Tarmon arkisto. Kansio 132 Lappeenranta. Palovakuutus n:o 5393 v. 1863, II kaupunginosa, tontti n:o 24. Omistaja

nimismies P.E. Löfving; palovak. 5394 v. 1863, IV kaup. osa, tontti n:o 2, Omistaja N. Siljander; palovak. n:o 5501 v. 1864, II kaup. osa, tontti n:o 21. Om. Adolf Fredrik Mennander (rakennus 1 rakennettu 1844, rapattu "rappad med murbruk"); vak n:o 5647 v. 1864, II kaupunginosa, tontit 27, 28 ja 29. Om. kruunuvouti A. Rönnholm; vak. n:o 6190 v. 1865, II kaup. osa, tontti n:ot 8 ja 10. Om. kauppias Carl Savander; vak. n:o 6769 v. 1868, III kaup. osa, tontti n:o 12. Omistaja kanttori Carl Helsingius; vak. n:o 6991 v. 1869, IV kaupunginosa tontti n:o 5. Om. rakennusmestari Alexander Skutnabb; vak. n:o 7017 v. 1869, IV kaupunginosa, tontti 3. Om. Mamsell Ch. Liljestrand.

[479]Uusi Suometar 28.7.1889.

[480]Museovirasto, rakennushistorian osaston arkisto. Lappeenrantaa koskevat asiakirjat. Ote Mikkelin maakunta-arkiston asiakirjasta: Resan från Helsingfors till Libelits Anno 1887. Fredrik W. Chydenius.

[481]VA Tarmon arkisto. Kansio 132 ja 133 Lappeenranta. Vak. n:o 7312 v. 1870, III kaup. osa, tontti n:o 75. Kylpylaitoksen rakennus ja tontti; vak. n:o 7404 v. 1871, III kaup. osa, tontti n:o 33. Om. leskirouva A. Blomgren; vak. n:o 10849 v. 1880, I kaup. osa, tontti n: 3. Om. kauppias Ivan Wolkoff; vak, n:o 10851, v. 1880, II kaup. osa, tontti n:o 34. Om. oikeusneuvosmies August Ursin; vak. n:o 14 532 v. 1887, III kaup. osa, tontit 47-50. Om. tohtori Max Buch; vak. 14955, Ivan Wolkoffin tontti, II kaup. osa, tontti n:o 38. Vakuutus v. 1888. Poikkeuksellinen Lappeenrannan yksikerroksisten puurakennusten joukossa oli kaksikerroksinen ns. Wolkoffin talo. Rakennus oli rakennettu vuonna 1826. Kaksikerroksinen hirsirakennus oli vuoden 1888 vakuutuskirjan mukaan hyvässä kunnossa, 64 kyynärää pitkä ja 18 kyynärää leveä sekä 17 kyynärää korkea; vak. n:o 15524, v. 1889, tontti n:o 4, II kaup. osa. Ivan Wolkoffin tontti. Wolkoffilla oli II kaup. osassa, Kauppakadun ja Ison Rantakadun kulmassa myös toinen talo. Se oli rakennettu 1886-1887. Kaksikerroksisen rakennuksen alaosa oli harmaakivestä ja yläkerta hirsistä. Rakennuksen mitat olivat 22 1/2 x 15 x 18 ja 131/2 kyynärää korkea "maasta katon räystäälle". Alakerrassa oli myymälän ja keittiön lisäksi neljä asuinhuonetta ja yläkerrassa 11 kaakeliuunein lämmitettävää asuinhuonetta ja kolme keittiötä; vak. n:o 15642, v. 1889, tontti n:o 41, III kaup. osa. Rakennusmestari Petter Roihan talo; vak. n:o 15643 v. 1889, tontti n:o 37, kaup. osa II, kauppias J. Ruotzin talo; vak. n:o 17341 v. 1892, tontti n:o 4, IV kaup. osa, K.I. Lönnquistin talo; vak. n:o 17431 v. 1892, talo n.o 54, III kaup. osa. Om. pankinhoitaja Juho Pelkonen; vak. n:o 17491, v. 1892. Talo n:o 43 II kaup. osassa, omistaja suutari P. Kinnunen; vak. n:o 17525 v. 1893, tontti n:o 33 II:ssa kaup. osassa. Omistaja apteekkari A. M. Hallman; vak. n:o 18885 v. 1896, tontti n:o 9 II:ssa kaup. osassa. Kauppias Chr. Haikalan tontti; vak. n:o 19345 v. 1897, tontti n:o 33, IV kaup. osa, om. kauppias V. Abramoff; vak. n:o 19507 v. 1897, tontti n:o 21. II kaup. osa. Kunnallisneuvos Emil Hanénin talo.

[482] Toivanen 1989, s. 221, 222.

[483] Jormakka 1984, s. 11; Toivanen 1989, s. 227.

[484] Toivanen 1989, s. 229, 230.

[485] Toivanen 1989, s. 234-236.

[486]Castrén 1957, s. 16.

[487]Castrén 1957, s. 91, 92. 1840-luvulla kaupunkilaiset taas halusivat Liisa Castrénin mukaan eristää varuskunnan varsinaisesta kaupungista rakentamalla kaupungin kustannuksella sotilaille linnoitukseen saunan - oli nimittäin sattunut runsaasti varkauksia joihin sotilaat olivat syyllisiä. Castrén 1957, s. 269, 270.

[488]Castrén 1957, s. 94, 95.

[489]LKA Kazanzovin muistiinpanot Lappeenrannan linnoituksesta.

[490]SA Erinäisten sotilasviranomaisten asiakirjoja. Handlingar angående militie-verkets byggnader och jordområden inom Viborgs län.

[491]Castrén 1957, s. 185, 186.

[492]Castrén 1957, s. 185, 188.

[493]Castrén 1957, s. 188. Kaupungin rajojen ulkopuolella asuvista oli osa köyhälistöä, osa esimerkiksi lappeelaisia käsityöläisiä jotka pyrkivät välttämään kaupungin veroja ja rasitteita ja lisäksi osa varuskunnan sotilaita - ilmeisesti etenkin alipäällystöä. Esimerkiksi vuonna 1848 kaupunki määräsi rakennustarkastuksessaan aliupseeri Ivan Smetanin purkamaan pappilan maille rakentamansa talon. Sama.

[494]Castrén 1957, s. 189.

[495]Castrén 1957, s. 189.

[496]Castrén 1957, s. 191, 192.

[497]Castrén 1957, s. 95. Eteläosan puistosta muodostui  nykyinen Vanha puisto. Castrénin kirjaaman muistitiedon mukaan puistot oli ympäröity pyöreistä riu'uista tehdyillä ja punaiseksi maalatuilla aidoilla. Sama.

[498]Castrén 1957, s. 194.

[499]Castrén 1957, s. 616-619. Buchin toiminnasta Lappeenrannassa ks. Mäkinen & Vuorinen 1984, s. 26-36.

[500]Castrén 1957, s. 304.

[501]Castrén 1957, s. 306.

[502]Keski-Suomi 4.7.1885.

[503]Castrén 1957, s. 645, 646.

[504]Castrén 1957, s. 320, 322.